Аманда Стивънс
Седмата нощ

Превод от английски: Екатерина Бойчинова, 1994

chitanka.info

Пролог

„Вън, вън от туй гнездо на смърт, зараза

и неестествен сън! По-висша власт,

която ний не можем да оспорим,

разбърка плана ни! Ела! Ела!“

„Ромео и Жулиета“, пето действие, трета сцена

— Снощи пак сънувах.

— Съвсем същия сън ли?

Въпросът беше зададен само от професионално любопитство — деликатен интерес на лекар към пациентка, с цел да анализира състоянието й, обаче аз усетих особена, прикрита напрегнатост в гласа на доктор Лейтън. Освен ако не си въобразявах от вълнение. С други думи — пак това мое въображение.

Изведнъж настръхнах от студ и потърках ръце. Загледах се през прозореца. В далечината двайсетина платноходки се плъзгаха по огледалните води на езерото Мичиган. Прибираха се на пристана. Прозорците на административните сгради наоколо започнаха да светват един по един в очакване на здрача на чикагската нощ. Усещах погледа на доктор Лейтън, който очакваше отговор. Мълчах.

— Защо не ми разкажеш съня си, Кристин? — настоя той.

— Не зная откъде да започна — отговорих объркано. Покрай прозореца прехвръкна хартия. Подета от вихрушка, се завъртя и полетя надолу като символ на хаоса в чувствата ми.

Обърнах се към доктор Лейтън и донякъде се успокоих от милото му държание. Познавах го отдавна. Преди години ми беше помогнал да преодолея най-тежкото преживяване в живота ми — младият ми съпруг Дани загина в катастрофа, блъснат от пиян шофьор. Тогава ме обзе болезнена безпомощност и в същото време чувство на вина. В подобно състояние бях изпаднала и сега — бях объркана. Затова дойдох при доктор Лейтън. Имах му доверие — доколкото можех да си позволя да имам доверие на някого. Бог ми е свидетел, до болка се нуждаех от разговор с близък човек.

— Беше като предишните сънища, само че този път — по-ярък и някак… по-натрапчив.

— Започни от самото начало.

— Там е работата — възразих аз, — че не мога да определя кога нещата са действителни и кога започвам да сънувам. Не мога да разбера дали спя, или съм будна. Понякога ми се струва, че отново имам пристъпи на сомнамбулизъм и ходя насън — и като че ли някои моменти от съня ми се губят. Страшно е, доктор Лейтън. Ужасно! Чувствам се толкова… объркана… — Замълчах, защото не смеех да изкажа гласно истинските си подозрения и страхове.

— С други думи — продължи спокойно доктор Лейтън, — не осъзнаваш момента на заспиването, така ли?

— Да.

— В това няма нищо необичайно, Кристин.

— Зная, но това е съвсем различно. Ако се опитам да го обясня, ще прозвучи като истинска лудост. — Казах го най-сетне. Споделих най-дълбоките си страхове. Прокарах пръст по очертанията на гладкото студено отражение на лицето ми в прозореца. — Знаете ли, прилича повече на видение, отколкото на сън. Струва ми се, че е… послание. Как се отнасяте към парапсихологията, докторе, към екстрасензорните възприятия? Вярвате ли в предчувствия и телепатия?

— Не ги отхвърлям напълно. Смяташ ли, че преживяното от теб може да се нарече телепатия?

Поклатих глава и продължих да се взирам в хладно сивата водна повърхност на езерото Мичиган. А от ума ми не излизаха искрящите тюркоазни води на Карибско море. Почти усещах полъха на морския бриз по лицето ми. Но всъщност това не беше спомен, защото никога не бях посещавала островите, дори не бях виждала океана. Ала щом затворех очи, чувствах вкуса му, неговия мирис. Представата беше толкова истинска, сякаш бях ходила там — но всъщност тя не се градеше върху непосредствени възприятия. Бе породена от моите сънища.

— Не зная как може да се нарече това — прошепнах отчаяно.

— Защо не ми разкажеш всичко, което си спомняш?

Доктор Лейтън се настани във фотьойла зад мен.

— Снощи гледах телевизия, едно от дискусионните нощни предавания. Помня всичко — участниците, шегите, музиката. Но когато отидох в кухнята да си взема нещо за пиене, изведнъж всичко се промени. Съвсем като в предишните случаи, бях заобиколена от мъгла, толкова гъста, че не виждах нищо, само я усещах с кожата си.

— Имаше ли чувството, че все още си в апартамента?

— Не, бях навън. Някъде в далечината чувах океана — струва ми се, че беше долу, под мен. Съвсем ясно си спомням аромата на екзотични цветя, както и други непознати ухания. Чувах биене на барабани… Странен примитивен ритъм, който ме увличаше все по-дълбоко в мъглата. Там някой ме викаше, доктор Лейтън, зовеше ме. Но не зная какво значи всичко това.

— Не знаеш ли?

— Не.

— Кристин, кога баща ти се обади за първи път?

Погледнах го с укор.

— Знаете много добре, преди седмица. Казах ви, че за първи път говорих с него.

— А кога за първи път сънува… Или имаше това видение?

— Ден-два, след като баща ми се обади от Колумбе.

— Кога ти се обади той за последен път?

От устните ми се изплъзна въздишка.

— Вчера. Беше помолил да ме извикат от час.

— Какво ти каза? Нещо в тона му не ти ли направи впечатление?

— Пак ме помоли да отида на острова. Стори ми се… настойчив. — Затворих очи и в главата ми зазвучаха думите му:

„Кристин, моля те, ела. Искам да те видя пак. Искам да те опозная. — После продължи отчаяно: — Имам нужда от теб, Кристин. Само ти ми остана от семейството. Ти си единствената, на която мога…“

Телефонната връзка прекъсна точно в този момент поради лошото време на островите, но можех да се закълна, че баща ми искаше да каже „да се доверя“. Аз бях единствената, на която можеше да се довери.

Защо ли изпитваше такива чувства към дъщеря си, която не беше виждал почти десет години? Каква беше тази неочаквана привързаност към дете, което беше изоставил толкова отдавна? Баща ми имаше друго семейство, преди повече от двайсет години беше напуснал майка ми и мен. Защо тогава аз се оказвам единствената, на която може да има доверие?

Спокойният глас на доктор Лейтън прекъсна мислите ми:

— Би ли могло да се каже, че това телефонно обаждане ти внушаваше същото усещане за натрапчивост, както и сънят?

— Досещам се какво си мислите. Да, дори аз мога да видя връзката. Но това не ми помага да разбера какво трябва да направя, за да престанат сънищата.

— Мисля, че знаеш как да се освободиш от сънищата, Кристин.

Погледнах го.

— Трябва да отида на остров Колумбе. Трябва да видя баща си.

Повече от всичко на света ми се искаше да повярвам, че баща ми желае да започнем отначало и това ще бъде чудесна възможност да оставим зад себе си предателството и всички обиди от миналото. Надявах се, че ще ми предложи нещо, от което винаги съм имала нужда — семейство, дом и чувство на привързаност към някого. Исках да повярвам, че е така, но се страхувах.

— Нямаш ли желание да отидеш, Кристин?

— Напротив — прошепнах аз и закрих с ръка устните си, за да овладея внезапно обзелото ме вълнение. — Винаги съм искала да отида.

— Тогава какво те спира?

— Имам часове в училище. Задължения. Учениците ми разчитат на мен. Освен това Колумбе съвсем не е безопасно място.

— Пролетната ваканция започва след седмица, нали? — Доктор Лейтън ме гледаше замислено със студените си сиви очи. — От какво всъщност се страхуваш, Кристин? Страхуваш се да видиш баща си… Или може би някой друг — заварения му син?

— Не! Предположението ви е нелепо, доктор Лейтън. Ред Сен Пиер не означава нищо за мен. Вече не мисля за него.

Сивите му вежди се вдигнаха.

— „Вече“ ли каза?

— Не се страхувам от него — отвърнах смело.

— Тогава нищо не те спира да отидеш в Колумбе, нали?

— Мисля, че не — отговорих, но избегнах погледа му.

Нищо не ме спираше, освен моите сънища. Доктор Лейтън се приведе и каза строго:

— Ти си на двайсет и осем години, Кристин, и си отлична преподавателка. Вече не си притеснително осемнайсетгодишно момиченце.

Знаех какво има предвид. Бе време да преодолея своите страхове.

Потръпнах. През прозореца се процеждаха последните лъчи на залязващото слънце и улиците оставаха в сянка. Въпреки че не бях виждала Ред Сен Пиер от десет години, неговият образ никога не е бил така дълбоко запечатан в ума ми, както сега. И колкото и да не исках да призная, разбирах много добре, че се страхувам да го видя отново.

Страхувах се до смърт.

Защото в миналото ми имаше други сънища. Еротични, чудновати сънища, свързани с него. И тези сънища по свой начин бяха не по-малко ужасни от кошмарите, които ме измъчваха напоследък.

И все пак съзнавах, че доктор Лейтън е прав. Имаше само един начин да се сложи край на сънищата. Трябваше да отида в Колумбе. И то скоро.

Първа глава
Първата нощ

Гледан от самолета, остров Колумбе искреше като скъпоценен камък — и златен, и смарагдовозелен, и светлосин. Хоризонтът се къпеше в опаловите пламъци на залеза. Карибско море се простираше сякаш до безкрая и блестеше като тюркоазен сатен.

На земята обаче стана ясно, че целият блясък е привиден. В претъпканата малка чакалня на летището цареше хаос. На всеки вход стояха на пост войници с преметнати през рамо автомати. Тъмните им очи зорко следяха слизащите пътници.

Но въпреки примитивната обстановка аз едва сдържах вълнението си.

Беше ми трудно да повярвам, че най-после съм тук, в Колумбе, на острова, който бях сънувала в продължение на почти двайсет години. През по-голямата част от живота ми любовта към това място се редуваше с омраза. Този остров по редица причини изглеждаше повече сюрреалистичен, отколкото истински — пропит все още с древните тайни на племенните шамани, на черната магия и среднощните ритуали. Тук всичко беше обхванато от първобитния ритъм на барабаните, чийто тътен пулсираше в мрака…

„Вкъщи.“

С тази дума можеше да се изрази неочакваното усещане, което ме завладя, но нямах представа дали беше истинско чувство, или си внушавах. А и не ме интересуваше. Бях тук и това беше единственото, което имаше значение. Всеки момент щях да видя баща си, след почти десет години раздяла. Сега, когато с вълнение очаквах срещата, дългият период на отчуждение вече не съществуваше. Стиснах ръце и нервно огледах чакалнята.

Къде ли беше той? След като вече бях дошла, трудно можех да понеса и най-малкото закъснение. Всеки път, когато вратите се отвореха, сърцето ми започваше да бие по-бързо. Всеки път, когато влезеше някой, дъхът ми спираше, за да преживея поредното разочарование. Внимателно оглеждах всеки новодошъл. Дали баща ми се беше променил много от последната ни среща? Не знаех какво да очаквам.

Щеше ли и този път Ред Сен Пиер да бъде с него?

Вълнението ми прерасна в страх. Как ли изглежда той сега? Дали все още е така влудяващо арогантен? Дали е все така загадъчен и надменен? И все така поразително привлекателен?

Опитах да се отърся от мислите си за него, но сърцето ми вече предателски блъскаше в гърдите при спомена за мъжа, когото бях срещнала преди десет години и който едва беше проявил интерес към стеснителното осемнайсетгодишно момиче. Без съмнение, той изобщо не ме помнеше.

Тогава Ред Сен Пиер бе на двайсет и четири и въплъщаваше мечтите на всяко момиче — висок, мургав и красив, а обаянието му можеше да покори и най-студеното сърце. Той лесно завладя въображението на самотното момиче, което никога не беше притежавало друго, освен мечти.

И аз го намразих със страст, която граничеше с маниакалност.

Машинално се придвижих към опашката за митническа проверка. Безредни, мислите ми се върнаха назад във времето, в онази студена далечна вечер в Чикаго преди десет години. Спомних си как видях Ред Сен Пиер за първи път — сякаш се беше случило вчера.

Бяхме във фоайето на общежитието на моя колеж и всички момичета бяха вперили възхитени погледи в поразителния мъж до мен. Чувствах завистта им.

— Кристин, запознай се с Ред, твоя доведен брат — каза баща ми. — Радвам се, че най-после се срещнахте. Все пак сте от едно семейство, и то от години.

Ред, очевидно безразличен към множеството погледи, ми се усмихна и разкри съвършени зъби. В дълбоките му сини очи се долавяше ирония. Смутих се, щом си дадох сметка, че съм облечена с обикновена бяла блуза и строга тъмна пола. Преди да успея да реагирам, той хвана ръката ми и плътните му устни леко докоснаха пръстите ми.

Дъхът му пареше, а нежната целувка раздвижи у мен истинска буря от непознати чувства. Треперех от непонятно вълнение, когато погледите ни се срещнаха, и всички хора в помещението престанаха да съществуват за мен.

Изплашено отдръпнах ръка. Тихият смях на Ред сякаш прониза тялото ми. Дотогава почти не бях излизала с момчета дори на моята възраст, бях съвършено неопитна, девствена. Но все пак знаех достатъчно или по-скоро чувствах, че Ред Сен Пиер може да бъде опасен, много опасен мъж.

— Не мисля, че Кристин се радва особено на възможността да има брат — каза Ред.

— Всяко младо момиче се нуждае от по-голям брат — рече баща ми.

Ред се усмихна отново, докато ми държеше палтото. На излизане от общежитието си помислих, че който и да е, какъвто и да е, Ред Сен Пиер никога няма да ми бъде брат…

Споменът се стопи като утринна мъгла и ме остави разтреперана в мъчителната жега на претъпканата чакалня. Чудех се как бих реагирала сега, ако видя Ред Сен Пиер. Дълбоко в себе си се страхувах.

Опашката се придвижи напред. Туристите тихо бъбреха и шумът наподобяваше бръмчене на рояк пчели. Опитвах се да не мисля за миналото, разсеяно се вслушвах в разговорите. Женски глас зад мен привлече вниманието ми.

— Вярваш ли в съществуването на зомби?

Въпросът беше зададен плахо, но ми подейства така, сякаш някой плисна студена вода в лицето ми и ме върна към действителността. Крадешком погледнах през рамо. Въздъхнах с облекчение, щом осъзнах, че странният въпрос не беше отправен към мен.

Видях две жени, облечени в скромни тъмни рокли. Спомних си, че пътувахме заедно в самолета от Чикаго.

Сигурно са мисионерки, предположих, като забелязах еднаквите златни кръстове, които украсяваха непретенциозното им облекло. Само преди два-три дни бях чела, че след неотдавнашното сваляне на стария режим в Колумбе няколко църкви в Съединените щати започват да изпращат свои мисионери на острова. Възраждането на вуду — вярата в магьосничество — беше накарало Христовите воини отново да тръгнат на поход. Обаче, съдейки по сдържаното, почти враждебно отношение на някои от островитяните, работещи на летището, мисията на тези съвременни кръстоносци беше обречена на пълен неуспех.

Младата жена, задала необикновения въпрос, срещна погледа ми. Усмихнах се от неудобство, че са ме хванали да подслушвам, и се обърнах напред. Опитах се да не слушам повече разговора им, но необикновената тема беше напълно завладяла вниманието ми.

— И така, Патси, отец Инграм каза, че не трябва да даваме воля на въображението си — смъмри събеседничката си по-възрастната жена. — Ние сме дошли тук, в Колумбе, именно за да се борим с тези глупави суеверия.

— Зная, но миналата година Мери Алис беше тук три месеца и тя каза… Каза… — Тихият глас заглъхна и аз се улових, че наум я моля да продължи. „Какво? Какво каза Мери Алис?“

— Тя каза, че зомби наистина съществуват. Като си служат с отрови, черна магия и… зли духове, някои хора тук притежават способността да завладеят душата на друг човек. Ето какво значи зомби — жив човек, но без душа. Само тяло без собствена воля. Мери Алис каза, че трябва много да внимаваме, когато пътуваме по черни пътища, и че не бива никога, при никакви обстоятелства, да излизаме от колите си, след като се стъмни. — Гласът на Патси съвсем затихна. — Те се движат нощем.

Някой ме докосна по ръката и аз подскочих ужасена. Митничарят ме гледаше, без да се усмихва. Наведе се, взе куфара ми и го стовари на голямата маса. Въпреки изтощителната жега в чакалнята, усетих как ме побиват тръпки, когато мъжът щракна ключалките и повдигна капака.

— Дълго ли ще останете в Колумбе? — попита служителят с напевната интонация, характерна за жителите на острова. Мрачният му поглед беше в пълно противоречие с неестествено приповдигнатия му тон.

Срещнах очите му и се опитах да отвърна с приветлива усмивка.

— Няколко дни. Или най-много две седмици. Не зная още.

— Имате ли билет за връщане?

— Да, но датата не е уточнена. Това създава ли някакви проблеми?

Той ми отговори с въпрос:

— Къде ще отседнете?

Изражението му се промени и аз се втренчих озадачено в лицето му.

— Ами… Не съм решила.

Митничарят огледа строгия ми син костюм и лачените обувки с ниски токове. В очите му се появи подозрение. Сигурно заради съвсем обикновените ми дрехи бе решил, че съм от мисионерките, които стояха на опашката зад мен. Вероятно затова бе тъй мнителен.

В погледа му прочетох, че чужденците, особено пристигналите с амбиция да проповядват своите идеали, невинаги са добре дошли в Колумбе.

— Баща ми живее тук — побързах да обясня. — Всъщност исках да кажа, че не съм решила къде ще отседна — в къщата му или в хотела. Той е собственик на „Сен Пиер“ в Порт Роаял.

През лицето на мъжа премина сянка, но толкова бързо, че не бях сигурна дали наистина я видях. Той се наведе и продължи да рови из багажа ми. Стори ми се, че проверката отне твърде много време. Сетих се за филма, който гледах наскоро. Там митничар умишлено постави кокаин в куфара на една жена — не помня по каква причина. Нервно започнах да се повдигам на пръсти и да надничам иззад капака.

— Има ли нещо нередно? — попитах.

Той вдигна поглед, затвори куфара и щракна закопчалките, а после го бутна през масата към мен. Златният му пръстен проблесна и привлече вниманието ми. Металът беше отлят във форма на змия. Докато се взирах в него, имах странното усещане, че пръстенът ми е познат, че съм го виждала някъде.

Споменът нахлу в съзнанието ми.

Беше първата вечер от посещението на баща ми и Ред в Чикаго. Седяхме в малък ресторант и пиехме вино. Татко тъкмо беше вдигнал тост.

Ред поднесе високата кристална чаша към устните си. Гледах очарована как хилядите мехурчета спираловидно се издигат към повърхността. Както светлината привлича нощните пеперуди, движението на неговата ръка омагьоса погледа ми и го задържа в плен.

— Виждам, че моят пръстен ти харесва — усмихна се Ред.

Той остави чашата на масата и едва тогава забелязах тежкия златен пръстен, който носеше на дясната си ръка. Металът беше отлят във формата на буквата S, около която беше обвито тялото на змия.

— От баща ми е. Подари ми го преди две години — каза той и обърна ръката си, за да огледа пръстена. — Предполага се, че емблемата притежава магически свойства за тези, които вярват. Ти вярваш ли, Кристин? — ласкаво попита Ред.

Вдигнах очи към него.

— В магии ли? Не, разбира се.

— Има магии… и магии — многозначително каза той и пак вдигна чашата. — Дамбалах Уедо, най-таченият лоа — дух в религията водун — се явява във вид на змия. Когато той се настани в тялото на някого, тогава преживяването може да бъде… потресаващо.

— Престани да я мъчиш с тези глупости, Ред — каза раздразнен баща ми. — Бих искал някой ден Кристин да посети Колумбе. Не я плаши, преди изобщо да е решила да дойде.

— Кристин не се плаши лесно. Прав ли съм?

— Разбира се, че не ме е страх от вуду. Като ви слушам, струва ми се, че Колумбе живее още в ранното средновековие — отговорих с леко пренебрежение и отпих глътка газирана вода — исках да си придам важност.

— В много отношения ние сме все още твърде примитивни — съгласи се Ред замислено, погледна пак пръстена и погали метала…

Споменът изчезна, когато митничарят преднамерено грубо блъсна куфара към мен.

— Приятно прекарване в Колумбе — каза той и с тези думи ме отпрати. С доста усилия вдигнах тежкия куфар. Нито митничарят, нито някой друг понечи да ми помогне. Помислих си, че този детайл може да се окаже знаменателен за събитията, които ще последват.

Е, а сега какво, питах се аз, докато носех багажа си, почти влачейки го, към изхода. През целия ми живот никой не ми беше помагал. Още когато съм била бебе, баща ми се влюбил в Клодин Сен Пиер и изоставил майка ми и мен.

Моята майка ме обичаше по свой начин, поне така се надявам, но повече обичаше да пие. Две години след като татко ни напусна, тя почина в ужасни болки от заболяване на черния дроб вследствие на алкохолизъм. Последваха дълги години на мъчителна самота. Баща ми вече беше напуснал страната, затова ме прибра баба ми по майчина линия. Направи го не толкова от доброта, колкото от желание да отмъсти на баща ми.

Тя беше доста възрастна и носеше изпитанията и горестите на своя живот като медали, дадени й за храброст. Никога не пропускаше да ми напомни колко се е жертвала за мен и как егоизмът на баща ми е причинил смъртта на бедната ми майка.

Баба ми беше мрачна, озлобена жена, която винаги намираше начин за всички свои неблагополучия да обвини мен. Като наказание нямах право да водя приятели вкъщи, не ми позволяваше да ходя на гости или на разходка. Вместо това бях принудена да слушам безкрайни поучения колко са подли мъжете и какви лоши помисли крият.

Тя никога не научи — защото никога не бих й го признала, разбира се — но тези проповеди бяха подхранили и без това развитото ми въображение. Нощем в леглото често си фантазирах за бляскавия живот, който водеше баща ми на Карибския остров, където се беше преселил. В сънищата ми той идваше и, без да обръща внимание на протестите на баба, ме вземаше със себе си на Колумбе.

Много по-късно, след последното му идване, докато бях първокурсничка в колежа, тези фантазии започнаха да се променят. В тях баща ми не играеше вече ролята на спасител. На негово място се появи висок, тъмнокос, привлекателен непознат, който поразително приличаше на Ред Сен Пиер. Той ме грабваше и ме отнасяше в дома си на романтичния остров…

Всъщност повече не видях баща си и Ред. След седмица двамата заминаха и забравиха изцяло за мен. Опитах се да ги забравя и аз. Омъжих се, но овдовях за по-малко от година. Срещнах се с нещастието и го преодолях. Успях да оцелея. След време открих, че съм способна да се справям сама с трудностите.

Така че не ме е страх от зомби, помислих предизвикателно. Спомних си сцена от „Нощта на оживелите мъртъвци“. Вампирите от филмите на ужасите не биха могли да ме изплашат. В сравнение с баба ми, Франкенщайн е безобиден като съседското хлапе.

В следващия момент обаче ме обзе ужасът от сънищата и разбрах, че перченето ми е напълно неоснователно. Осъзнах, че съвсем не се отличавам с изключителна смелост, особено през нощта.

Обърнах се и още веднъж тревожно огледах чакалнята. Самолетът от Чикаго бе кацнал преди повече от час, а баща ми все още го нямаше. Когато за последен път говорих с него по телефона, за да уточня плановете си, той категорично обеща, че ще ме посрещне на летището. В гласа му се усещаше онази настойчивост, за която бях споменала на доктор Лейтън.

„Налага се веднага да те видя, Кристин, преди някой друг да… Няма значение. Ела тук, колкото може по-бързо. Трябва да ти кажа много неща — взех решения, които могат коренно да променят живота и на двама ни. Трябва да ми помогнеш. Ти си единственият човек, в жилите на когото тече моята кръв.“

Настоях да продължи да говори за плановете си, но той замълча загадъчно и скоро затвори телефона. След разговора ме обзе необяснимо безпокойство.

Огледах пак чакалнята и забелязах телефонен автомат. Оставих куфара до него, пъхнах монета в процепа и набрах номера на хотел „Сен Пиер“.

— Кристофър Грегъри, моля.

— Един момент — отговори телефонистът с лек френски акцент.

Мълчанието се проточи и помислих, че връзката е прекъсната. Зазвуча музика. Слушах нетърпеливо барабанния ритъм, почуквах с пръсти по поставката под телефона, притеснена, задето баща ми не ме посрещна. Да не би да е променил намерението си да ме види? Значеше ли това, че изобщо не желае да поддържа връзка с мен?

Тези въпроси и появилите се съмнения ме накараха да се почувствам несигурна. Тъкмо се канех да затворя телефона, когато слушалката пропука и някой рече:

— Ред Сен Пиер.

Едва не изпуснах телефона. Гласът му, прозвучал тъй неестествено близо до ухото ми, ме зашемети. Дълбокият богат тембър ме омая и разтърси от глава до пети. Гърлото ми се сви, устата ми пресъхна, а ръката, с която държах слушалката, започна да трепери. Тези три думи — неговото име, като че ли ме вкараха в машината на времето и аз се превърнах отново в стеснителното, несигурно в себе си, осемнайсетгодишно момиче, чиято свенливост с толкова усилия се бях опитвала да преодолея.

— Ало? Кой се обажда? — В гласа му се прокрадна раздразнение.

Опитах да възвърна самообладанието си.

— Аз… исках да се свържа с моя… С Кристофър Грегъри.

— Той не е тук в момента. Мога ли да ви помогна с нещо?

— Да не е тръгнал за летището? — попитах, притеснена от треперенето на гласа си. Прехапах устни и опитах да си спомня думите на доктор Лейтън: „Ти си на двайсет и осем години, Кристин… Вече не си притеснително осемнайсетгодишно девойче“.

Тогава защо се чувствах толкова объркана само от гласа на Ред Сен Пиер?

— Защо да ходи на летището? — Тонът му стана рязък и като че ли изпълнен с подозрение.

— Защото трябваше да ме посрещне тук преди час. И ако не е тръгнал, ще взема такси и…

— Кой се обажда? — попита той тихо.

Сега подозрителността му беше явна. Събрах цялата си смелост.

— Кристин Грегъри. Неговата дъщеря.

Последва напрегнато мълчание. Като че ли пукането и пращенето по телефонната линия беше предизвикано от напрежението между нас. Но когато той отново заговори, мъжественият му глас вече не изразяваше нищо друго, освен деликатно любопитство.

— Трябва ли да разбирам, че си тук, в Колумбе?

— Да.

— И Кристофър те е очаквал, така ли?

— Да. Не ти ли е казал?

Отново последва тягостна тишина. Сетне той попита с безразличие:

— Кога сте се… уговорили?

— Моля?

— Кога говори за последен път с Кристофър?

— Снощи. Виж какво, ако не е там…

— В колко часа? — Той зададе въпроса тихо, но въпреки това долових в гласа му настойчивост.

— Не зная. Беше късно. Може би около девет часа чикагско време. Преди това имах учителски съвет и тъкмо се бях върнала вкъщи… — Явно той искаше да изкопчи от мен и най-незначителната информация, както удавник се хваща за сламка. Поех дълбоко въздух и продължих: — Нямам домашния му телефон. Според теб дали е тръгнал за летището?

— Не.

Категоричността на Ред ме порази. Зад хладните въпроси и зад подозрението усетих в гласа му нещо друго, което не посмях да определя. Но то ме накара да изпитам необяснимо странно предчувствие.

Изкашлях се, сякаш за да го пропъдя.

— Явно сме се разминали. Ще взема такси, освен ако… Но не знам къде трябва да отида. Мислиш ли, че ще се върне в хотела, или да отида направо вкъщи?

Отново последва пауза. Почти отгатвах мислите му: „Как най-бързо мога да се отърва от нея?“.

— Стой там — каза той най-после. — Ще изпратя кола да те вземе.

— Не е необходимо. — Не исках да се чувствам задължена на Ред Сен Пиер. — Тук има много таксита.

— Ще изпратя кола.

Последното изречение беше казано властно и високомерно. Изведнъж се сетих, че Ред Сен Пиер е свикнал да заповядва и да му се подчиняват. Сега очакваше и от мен да приема покорно решението му. Тази мисъл ме подразни, но в момента не ми беше до спор.

— Добре — съгласих се неохотно. — Ще чакам. Не знаеш ли все пак къде може да е баща ми?

Очаквах да последва нова пауза. Забарабаних нетърпеливо с пръсти по поставката на телефона. Но той отговори бързо и ме изненада.

— Ще говорим за това, когато дойдеш.

— За какво ще гово…

Чух тихо изщракване и връзката прекъсна. Държах мъртвата слушалка с твърдата увереност, че се е случило нещо непоправимо.

— Госпожица Грегъри?

Както седях на куфара, вдигнах поглед. Пред мен стоеше тъмнокож младеж и се усмихваше. Най-сетне усмивка, помислих си с огромно облекчение и благодарност. Това беше първата проява на топлота от пристигането ми на острова.

— Да, аз съм Кристин Грегъри — отговорих също с усмивка, която изглежда го изненада. Станах и подадох ръка. — Сигурно сте от „Сен Пиер“.

— Казвам се Жан Марк. — Той се ръкува твърде сдържано и кимна към куфара: — Това ли е всичкият ви багаж?

— Ще се уверите, като се опитате да го вдигнете — пошегувах се аз. Но явно тежестта не го затрудни. В движенията му имаше естествена грация, която, както по-късно разбрах, бе характерна за жителите на Колумбе. Както и красивите креолски лица, чийто цвят напомняше кафе с мляко.

— Насам, моля! — Той ме погледна през рамо с усмивка, която отново откри млечнобели зъби.

Макар че слънцето беше вече залязло, навън ме посрещна жегата, както и задушаващата влажност на въздуха, но това бе приятна изненада. В Чикаго през април беше студено, валеше и едва се долавяха първите признаци на пролетта. А тук — аз дълбоко вдишах ухаещия вечерен въздух — тук наистина беше самият рай!

Жадно заразглеждах пейзажа, който се откриваше пред нас. Зелените планини се бяха устремили към бездънното небе, очертано на хоризонта с розови и златисти контури. Пищни дървета блестяха като рубини в джунгли от смарагдова зеленина, а иззад стените и оградите се показваха пурпурните храсти на бугенвилията.

Красотата, която ни заобикаляше, беше необикновена. Но в далечината над морето се трупаха буреносни облаци — сякаш за да напомнят, че дори в рая природата е непостоянна.

Качихме се в автомобила. Жан Марк натисна клаксона заради една кола, която бързо и нахално се шмугна пред нас, и се присъедини към колоната от камиони, лимузини и разнебитени претъпкани автобуси, отправили се към Порт Роаял и близките курорти.

Докато пътувахме, светлината все повече избледняваше. Здрачи се и над морето изгря пълна луна. Между облаците затрепкаха ярки като диаманти звезди. Стъклото от моята страна беше спуснато и вечерният вятър играеше в косата ми, златистокафявите кичури нежно галеха лицето ми.

Когато се появиха светлините на града, ме обзе радостно вълнение.

В тъмнината Порт Роаял изглеждаше забулен в тайни. Виолетовият здрач прикриваше и смекчаваше крайната нищета и мизерия. Носеха се ароматите на жасмин, канела и море. Дори крещящите безвкусни реклами на баровете и клубовете излъчваха особен екстравагантен чар, който ми напомни, че този град, този райски остров, е сегашният дом на баща ми. След няколко часа щях да го видя.

Би било твърде сдържано да кажа, че чувствата ми бяха противоречиви. Години наред, когато си мислех за Кристофър Грегъри, изпитвах огорчение, обида и дълбокото убеждение, че към мен е извършено предателство. Но тези чувства бяха останали в миналото, защото въпреки всичко той беше мой роден баща. Или, както сам се бе изразил, единственият мой кръвен родственик, останал на света. Независимо дали ми се нравеше, или не, между нас съществуваше връзка и тази връзка беше причината да пропътувам огромното разстояние.

„А другото му семейство?“ — тормозеше ме вътрешен глас. Не бях виждала доведената си сестра Анжелик и съдейки по не особено радушната реакция на Ред по телефона, тя също едва ли щеше да ме приеме с отворени обятия. Трябваше да се подготвя за срещата с тях.

Опитах да се успокоя — та аз идвах тук само за пролетната ваканция. Какво би могло да се случи за една седмица, само за седем съвсем кратки дни?

Изведнъж вдигнах поглед и срещнах очите на Жан Марк в страничното огледало.

— Откога работите в „Сен Пиер“? — попитах, за да се отърся от притесняващото чувство, че ме наблюдава.

— Отскоро — отговори той с усмивка. — Но чичо ми работи в хотела от дълго време. Той ми намери тази работа. Имах късмет, че стана така. В днешно време на острова е трудно човек да си осигури прехраната. Много съм благодарен на господин Сен Пиер.

— Искате да кажете — на Ред Сен Пиер?

— Разбира се. Собственикът на хотела.

— Тогава сигурно познавате и баща ми. Двамата с Ред са съдружници.

Моето разяснение изглежда му помогна да съобрази нещо. В огледалото видях, че изражението му се промени.

— Не виждам господин Грегъри в хотела. И не съм чувал, че са съдружници — каза той и сви рамене. — Това, което зная е, че получавам нареждания от господин Сен Пиер. Както и всички от персонала.

Не се съмнявам, помислих си с внезапно обзело ме раздразнение. Още когато беше на двайсет и четири години, Ред Сен Пиер беше арогантен и притежаваше самочувствие в излишък. Мога да предположа какво представлява сега, на трийсет и четири годишна възраст.

Но тъкмо тази представа — за по-възрастния Ред, по-зрял, по-опитен във всяко отношение — ме накара да изпитам чувство на особена слабост. Казвах си, че и аз самата съм по-възрастна, по-уравновесена и по-опитна, но това не можа да ме успокои.

Жан Марк нагласи страничното огледало. Трепнах, когато младежът протегна ръка. Едва сега забелязах пръстена му. Беше във форма на змия и много приличаше на пръстена на митничаря. Погледите ни отново се срещнаха в огледалото, но този път почувствах в очите му враждебност, като че ли изведнъж се спуснаха някакви щори и преградиха топлината, която се излъчваше от тях.

— Много ли път остава до хотела? — попитах притеснена.

— Не, близо е.

— Какво представлява?

— Много е луксозен. В днешно време само богатите американци могат да си позволят да отсядат в него.

В тона му трепна едва доловима следа от омраза. Разбрах, че съм била права в заключенията си за жителите на острова. Те хранеха неприязън към туристите, и особено към американците. Намесата на нашето правителство в техните политически конфликти напоследък ги измъчваше и придаваше горчив привкус на нежелания от тях, но необходим за препитанието им, туризъм. С една дума — не ме посрещаха особено радушно.

Близо до града движението намаля. Виждах силуета на планините, застрашително извисяващи се над крайбрежния път. След поредния завой пред нас отново се разкри морето. Пътят започна да се изкачва. От планините се спусна мъгла, сякаш искаше да ни поздрави, и се понесе пред фаровете на гъсти валма, през които светлината едва проникваше.

Набрахме скорост, но изведнъж колата се затресе и моторът замлъкна. Жан Марк отклони от пътя и угаси фаровете.

Погледнах през прозореца. Видях надгробни камъни, които се подаваха от мъглата и се белееха като призраци в мрака. Опитах се да скрия обзелото ме ужасно предчувствие. Наведох се и попитах:

— Колата ли се повреди?

Жан Марк безпомощно сви рамене и вдигна ръце към кормилото — жест, с който като че ли се извиняваше.

— Свърши бензинът.

— Бензинът ли е свършил? Шегувате се!

— Не сме далеч от Порт Роаял. Ще отида пеш до гаража на братовчед ми и с неговата кола ще донесем бензин.

Преметнах чантата си през рамо и понечих да отворя вратата.

— Ще дойда с вас.

Тъмните му очи се разшириха от уплаха.

— В никакъв случай, моля ви! Когато господин Сен Пиер научи за това, ще се ядоса много. Ако ви позволя да вървите пеш до града в тъмнината, мога да загубя работата си. Той много държеше да се погрижа за вас. Моля ви, почакайте тук! Няма да се бавя, обещавам.

След като той се противопостави толкова категорично, не знаех какво да правя. За разлика от Жан Марк, който вече беше слязъл от колата и се отдалечаваше между дърветата, като продължаваше да се извинява.

— Освен това — извика той през рамо — зная пряк път. Така че ще се върна много скоро!

— Почакайте! — Макар че бях излязла от колата, колкото и да виках, все едно се обръщах към обитателите на гробището. Мъглата вече беше погълнала Жан Марк.

Стоях и гледах след него към мястото, където беше навлязъл в джунглата. Едва сега си дадох сметка, че бях оставена съвсем сама на безлюден път, и то в пълен мрак. Изведнъж в съзнанието ми прозвучаха думите на младата жена от летището:

„Те се движат нощем“.

Вълмо мъгла се беше увило около антената на колата и приличаше на змия, готова за нападение. Напомни ми за пръстените, които видях днес — първо на митничаря, а после на Жан Марк. Сега всичко това добиваше ново, злокобно измерение. Винаги съм смятала, че мога да проявя смелост и да не загубя самообладание в изключителни ситуации, но сега — сама на безлюдния път до гробището, обвито в мрак и мъгла — чувствах тръпки на неизмерим ужас.

Дяволска работа! Какво можех да направя, освен да се страхувам? Да чакам тук в тъмнината и да моля Бога Жан Марк да се върне по-скоро?

Мина ми безумната мисъл да се опитам да го настигна. Но мъглата беше толкова гъста и непрогледна — а и пред мен започваше джунглата, — че бързо се отказах от тази идея.

Реших да тръгна по пътя и да се опитам да открия телефон, но по гръбнака ми мина тръпка на страх — как ще измина Бог знае колко дълго разстояние в тъмнината!

Една по една отхвърлях всички идеи…

Не, най-разумно беше търпеливо да дочакам завръщането на Жан Марк.

Може да мине някой и да предложи да ме закара. Ако чакам тук, до пътя, мога и да спра някоя кола. Може би всяка минута ще дойде баща ми, с когото сме се разминали на летището, и двамата хубаво ще се посмеем на необичайната ни първа среща. А това сигурно ще ни помогне да разчупим леда и да преодолеем неловкостта на началните мигове.

Завладяна от тази надежда, огледах пътя и в двете посоки. Сърцето ми се сви. Отникъде не се виждаше светлина.

Проклет да е Ред Сен Пиер! Проклятието се роди от състоянието ми в момента, но наистина той беше виновен за сегашното ми положение. В края на краищата, ако не беше настоявал да ми изпрати кола, щях да взема такси и вече щях да съм пристигнала в хотела.

И нямаше да чакам тук, в тъмнината, скована от ужас, нямаше да размишлявам колко много мъглата и сюрреалистичният пейзаж напомнят за моите сънища.

С крайчеца на окото си долових някакво движение в гробището. Първата ми мисъл, след като сърцето ми силно заудря в гърдите, беше, че Жан Марк се е върнал.

Взирах се в тъмнината с вълнение и с надежда.

Надгробните камъни се открояваха със зловещо спокойствие в мрака на нощта, а долната им част беше потънала в мъглата, която се виеше и придаваше на цялата сцена странната илюзия, че се движи.

И тогава ги видях.

Първо си помислих, че очите ме мамят. Движещата се мъгла превръщаше образите във видения, подобни на змията, увита около антената. Но като продължих да се взирам, привиденията — дали бяха хора? — приеха по-ясни очертания. Приближаваха към мен.

Различих три сенки. Гротескните им лица бяха боядисани и светеха на лунната светлина. Като впримчена в кошмар, стоях като вкаменена и не можех да повярвам на очите си — те идваха към мен с ужасните си лица на скелети!

Побягнах — по-бързо от когато и да било в живота си. Пищях, обзета от истински ужас. Качих се в колата и вдигнах стъклото от страната на шофьора, след това отчаяно заключих вратите. Късно осъзнах, че задният прозорец е още отворен. Пресегнах се през седалката и вдигнах стъклото точно, когато нещо топло и червено се разля по прозореца и по мен. Изпищях силно.

Скована от ужас, наблюдавах как наобиколиха колата и занадничаха през прозорците с ухилените си, боядисани в бяло лица. Продължавах да крещя.

— Кои сте вие? Какво искате? Пари ли? — С треперещи ръце им показах чантата си, но те не й обърнаха внимание. Както се движеха около колата, започнаха да танцуват и да пеят монотонно на някакво непознато наречие, наподобяващо езика на древно племе.

В тъмнината се чуваше странно, ритмично и отсечено биене на барабани, притъпено и далечно. С всеки удар движенията на танцуващите фигури ставаха все по-неистови и дивашки. Един от призраците държеше тояга, а на върха й имаше нещо, което приличаше на кокоши нокът. Призракът стържеше с него по стъклото на колата, от звука цялата настръхнах.

Непрекъснато повтарях тихичко една и съща молитва: „Дано някой ми помогне! Мили боже, моля те, направи така, че някой да ми помогне!“.

Барабаните млъкнаха така внезапно, както бяха започнали да бият. След това спря и танцът. После, като по заповед на някаква невидима сила, те се събраха и вкупом приближиха към мен.

Аз отново запищях. Сърцето ми блъскаше бясно от ужас, едва си поемах дъх. Не можех да повярвам, че всичко това се случва с мен! Сбъдваха се историите, които бях слушала за острова. Сънищата ми се оказаха злокобни предчувствия, предвестници на моята собствена смърт!

Защо, защо не си останах в Чикаго? Там е моето място, моят дом!

Единият от мъжете взе голям камък и заудря с него задното стъкло. С всеки удар стъклото поддаваше, докато накрая, също като разума ми, се разпиля на хиляди малки парченца. Гледах безпомощна и ужасена как една боядисана ръка се вмъкна вътре и отключи вратата.

Притиснах се в отсрещната врата и се вкопчих в облегалката с всички сили, но грубите ръце, които ме сграбчиха, бяха по-силни. Те ме придърпаха по седалката към отворената врата и се оказах заобиколена от трите фигури.

Тогава го чух.

Отначало не беше нищо повече от съвсем леко боботене, но знаех, че това е мотор на кола, както разбраха и моите мъчители. Те се вцепениха, а един от тях каза благоговейно:

— Дамбалах!

Призракът с тоягата излая някаква заповед на останалите. Те веднага се стопиха в тъмнината, а той се обърна към мен. Устните му се разтеглиха бавно в злокобна усмивка, която разкри златен зъб.

Излъчваше зло. Не мога да измисля друга дума, за да го опиша, и докато съм жива, няма да забравя това лице.

Парализирана от страх и отвращение, видях как насочи края на тоягата с нокътя към мен и одра с него голата ми ръка — причини ми изгаряща болка, която сякаш проникна в душата ми.

Извиках, а после, като че ли подета от някакъв безумен карнавал, почувствах, че напълно изгубвам контрол над себе си…

Също като другите, и третият изчезна в тъмнината. Без да съзнавам какво правя, се затътрих, пълзейки, към пътя. Фаровете на приближаващата кола ме осветиха и приковаха като насекомо под микроскоп.

Протегнах ръце, за да се защитя от връхлитащата желязна маса, движена от множество конски сили. Между колата и мен като разтопено злато жълтееше мъглата.

Чух изскърцване на гуми, спиращи по гладката настилка. Видях как мъглата се разделя като водите на Червено море. Със сетивата си регистрирах допира на метал до кожата си, но усещането не достигна до съзнанието ми.

После всичко потъна в благословена тъмнина.

Втора глава
Вторият ден

Не можех да отворя очи.

Бавно протегнах ръка. Докоснах студен гладък метал и това ме събуди. Повдигнах клепачи и се огледах. Тънките метални тръби от двете страни на леглото бяха първият знак, че нещо не е наред. Опитах да седна, но движенията ми бяха мудни, чувствах се като упоена.

Огледах стерилно белите стени и подове, затворения прозорец и хладните, безупречно изгладени чаршафи на леглото.

Стресна ме някакво раздвижване в сенчестата част на стаята и не можах да си поема дъх от страх, че пак ще видя боядисаните привидения от кошмара. Но мъжът, който приближаваше към леглото ми, не беше нито дух, нито ужасяващо привидение, макар че и той можеше да бъде плод на превъзбуденото ми въображение. Щом излезе от сянката, погледите ни се срещнаха и усетих странно присвиване в стомаха — като че ли изведнъж се спуснах няколко етажа надолу с бързо движещ се асансьор.

Разбира се, познавах този човек, но от това шокът не ставаше по-малък. Дъхът ми спря и тръпки полазиха по гърба ми.

Ред Сен Пиер спря до леглото и впери поглед в мен. Имаше най-необикновено сините очи, които някога съм виждала. Дълбоко сини. Тайнствено сини. Много по-сини, отколкото можех да си представя, обрамчени с тежки, черни, блестящи мигли.

Гъстата тъмна коса падаше над веждите му. Той я прибра с небрежен жест, което ме накара да се вгледам в ръцете му. Дългите пръсти бяха с добре оформени нокти. Не носеше пръстени.

Беше по-висок, отколкото си спомнях, и по-възрастен, разбира се. И като че ли… по-застрашителен. Пълните чувствени устни сякаш изразяваха недоволство. Под скъпия моден сив костюм раменете му изглеждаха невероятно широки. Елегантният панталон очертаваше тесен таз и дълги стройни крака.

Ала зад красивата външност се криеше обаяние, което трудно се поддава на описание. Той притежаваше някаква скрита мъжествена привлекателност, натрапваща се в ограниченото пространство на малката стая.

Тъмносините му очи не се отделяха от моите. Беше застанал в долния край на леглото.

— Най-после се събуди — рече той. — Как се чувстваш?

Зададе въпроса с учтиво безразличие, сякаш отговорът въобще не го интересуваше. Намръщих се.

— Къде съм?

— В болницата в Порт Роаял. Снощи те докарала някаква възрастна двойка, след като едва не са те премазали с колата си. Не си ли спомняш?

— Снощи ли? — Толкова отдавна ли съм тук, помислих си. Погледнах затворения прозорец отсреща. Тънък лъч се процеждаше през пролуката между долната част на щорите и перваза. Слънчева светлина. Последното, за което си спомнях, беше тъмнината. С усилие повдигнах ръка и докоснах челото си. — Баща ми тук ли е?

Ред се подвоуми.

— Още не. Минава обед. Гладна ли си? Мога да позвъня за сестрата. Тя беше тук преди малко.

Неразположението в стомаха ми се усили при споменаването за храна.

— Не, моля. Само искам да разбера какво се е случило. Аз… Ранена ли съм?

По лицето му премина сянка — толкова бързо, че не можах да отгатна какво изразява. Може би гняв.

— Само няколко одрасквания. Няма счупени кости.

— Тогава защо съм тук толкова време?

— Доктор Льо Клер каза, че си била… в шок, когато те докарали. Говорела си… несвързано. Отначало помислил, че си пияна.

— Пияна! Аз никога не пия.

Той леко повдигна вежда, но остави думите ми без коментар. Приближи се. Тогава, за първи път, откакто го видях, забелязах леките бръчки на умора около очите и устата.

Наистина изглеждаше по-възрастен. И по-студен, по-сдържан, неимоверно разочарован. Не бе останала и следа от опустошителния чар, който ме беше поразил в Чикаго. Държеше се съвсем делово и аз не можех да си обясня защо е тъй загрижен за мен.

Неволно погледът ми отново се плъзна по тялото му. Изпитвах стеснение от това, но нямах сили да сваля очи…

— А ти какво правиш при мен? — попитах внезапно. — Защо баща ми не е тук?

— Хората от персонала на болницата намерили само телефонния номер на „Сен Пиер“ в чантата ти. Снощи бях още в кабинета си, когато позвъниха.

— Бил си тук през цялата нощ!

— Почти.

— А обади ли се на баща ми? Той знае ли, че съм в болница?

— Обадил съм се, където трябва. Не се притеснявай. — Ред като че ли щеше да каже още нещо, но се поколеба. Сложи ръце в джобовете си, но когато заговори, пролича, че тази непринуденост е престорена. — Спомняш ли си нещо от това, което ти се е случило снощи?

— Паметта ми е доста замъглена — признах и се намръщих. — Свърши бензинът, после Жан Марк отиде в града, а аз останах в колата. Имаше мъгла, беше тъмно и… — Гласът ми стана неуверен, когато започнах да си спомням подробностите от предишната вечер, една от друга по-ужасни. — О, господи! Сега си спомних. Появиха се някакви хора… Целите им лица бяха боядисани и гротескни… Наобиколиха колата… И мисля, че… Струва ми се, че искаха да ме убият!

Развълнувана, направих опит да се надигна, но Ред постави ръце на раменете ми и решително ме притисна към възглавниците.

— Успокой се — нареди той с глас, свикнал да заповядва, а не да успокоява. — Тук си в безопасност. Искаш да кажеш, че снощи са те нападнали, така ли?

— Точно това искам да кажа. — Отпуснах се на възглавницата, защото се стопи и малкото сила, която ми беше останала. — Нападнаха ме тези… същества!

— Същества ли? Мисля, че първо каза хора.

— Както и да ги наречем, те танцуваха и пееха, а един счупи стъклото на колата, одра ръката ми и… Какво има? — попитах, защото изразът му изведнъж се промени. — Не ми ли вярваш? Не си измислям!

Той отмести поглед.

— Говорих с мъжа и жената, които са те докарали снощи. Те казаха, че си била застанала в средата на пътя и че не си направила опит да се отместиш. Изглеждала си като заспала. За щастие, успели навреме да реагират и да натиснат спирачките, преди да се е случило нещо сериозно.

— Но те непременно трябва да са ги видели! Защото онези се изплашиха от фаровете и побягнаха. Възрастните хора от колата не може да не са ги видели. Те бяха там, казвам ти!

Ред сви рамене, обърна се и отиде до прозореца.

— Кълнат се, че не са видели нищо.

Присвих очи.

— А Жан Марк? — попитах с укор. — Шофьорът, когото изпрати да ме вземе? Какво разказа той?

— Почти същото, каквото и ти — отвърна Ред. Открехна щорите и замислено се загледа навън. — Когато се върнал при колата, не те намерил. Притеснил се до смърт. Не можел да си обясни какво се е случило.

— Каза ли ти за счупеното стъкло?

— Нямаше никакво счупено стъкло. Сам огледах колата рано тази сутрин.

— Какво?! — изправих се от изненада, без да обръщам внимание на силната пулсираща болка в главата ми. — Със сигурност стъклото беше счупено! Току-що ти казах — единият от мъжете го счупи с камък.

Той бавно се обърна към мен.

— А пък аз току-що ти казах, че нямаше никакво счупено стъкло, когато видях колата.

— Тогава значи Жан Марк е успял по някакъв начин да го смени. Не ти ли се струва малко странно, че бензинът се свърши точно на това място от пътя? И че той преднамерено ме остави сама?

— Твърде много неща намирам… странни.

Бузите ми пламнаха от тона му.

— Виждам, че не вярваш на нито една моя дума.

— Трябва да признаеш, че историята, която разказваш, е твърде невероятна.

— Не, не е така. Наскоро четох, че престъпността в Колумбе се е увеличила значително след преврата, особено нападенията срещу американци.

— Значи напоследък четеш за Колумбе, така ли?

— Не разбирам защо си изненадан?

— Не съм изненадан. Този факт само потвърждава моята теория.

— А именно?

Той се обърна и отново приближи към леглото. Под завивките краката ми започнаха да треперят. Сигурно е от глад, опитах да се успокоя. Не съм яла от дълго време. Да, разбира се… Затова се чувствам толкова слаба и отчаяна.

— Възможно ли е да си сънувала?

— Да съм сънувала ли? А какво обяснение ще измислиш за това? — Вдигнах ръкава на нощницата и протегнах дясната си ръка, от вътрешната страна, на която от китката до лакътя имаше дълбоки червени драскотини. — Ето къде ме одра с птичия нокът единият от мъжете. Тогава всичко около мен се завъртя и загубих съзнание.

Той хвана ръката ми и заразглежда раните. Китката му, силно загоряла от слънцето, контрастираше необикновено с бледата ми кожа. Очите ни се срещнаха и аз се опитах да издърпам ръката си. Той се противопостави за миг, колкото за да докаже, че ако иска, би могъл да ме задържи.

— Тези драскотини може да са от удара на колата. Така мисли и доктор Льо Клер.

— Казах ти откъде са — настоях аз.

— Сънищата често ни се струват по-истински от действителността. Доктор Льо Клер каза, че както изглежда, снощи си изживяла много силен стрес.

— Как няма да изживея силен стрес! Изоставена неизвестно къде, бях нападната от трима разбойници, маскирани по никое време като за празника на Вси светии, а след това едва не ме прегази кола. Не смяташ ли, че и ти на мое място поне малко щеше да се постреснеш след такава вечер?

Сарказмът ми като че ли най-сетне пробуди някакви чувства у него. Той се намръщи в знак на неодобрение.

— Добре, не се ядосвай. Доктор Льо Клер каза, че имаш нужда от спокойствие и ден-два почивка…

— И къде е този доктор? — прекъснах го аз. — Бих искала да се видим очи в очи. Ще му задам няколко въпроса. А след това искам да поговоря с полицията.

— С полицията ли?

Изглежда, моето изявление го изненада. Кимнах със задоволство, но победата ми трая кратко. Той пристъпи към леглото и аз не можех да откъсна очи от него като омаяна. Движеше се с особена грация, която не съответстваше на невероятната му сила. Отново усетих нервен спазъм в стомаха си. Постепенно напрежението завладя цялото ми тяло.

— Има ли някаква причина да не викам полицията? — Гласът ми далеч не прозвуча така убедително, както ми се искаше.

Той отговори кратко, без да отделя поглед от очите ми:

— Не. Всъщност мисля, че имаш право. Може би е време да я извикаш.

— Тогава значи ми вярваш?

Очите му ме пронизаха. Изведнъж си представих как изглеждам отстрани — разрошена, без грим. Но Ред, както беше приковал поглед в мен, ме навеждаше на не особено ласкателната мисъл, че изобщо не ме вижда.

— Откога си замислила това пътуване до Колумбе, Кристин?

Името ми, произнесено от неговата уста, ме стресна. Звучеше някак официално… и нежно в същото време.

— С баща ми говорихме да дойда преди една-две седмици, но едва преди няколко дни взех окончателно решение. Защо?

Изразът му се промени, стана напрегнат. Очите му изглеждаха още по-дълбоки.

— Защо реши да дойдеш точно сега? Защо след толкова години? — В тона му прозвуча обвинение, а сините му очи станаха ледени и недоверчиви.

— А ти защо не зададеш този въпрос на баща ми?

— Може би ще трябва. — Той се замисли, после каза тихо, с глас, който ме накара да потръпна. — А кой от вас се обади пръв, Кристин?

— Какво искаш да кажеш?

— Ти ли се свърза с Кристофър, или той ти позвъни? Кой направи първата крачка?

— Той. Не виждам какво общо има…

— Какво точно ти каза?

— Има ли значение? — ядосах се аз. — Защо ти трябва да знаеш? Не е твоя работа. — От буйното ръкомахане завивките се отметнаха. Погледът му се плъзна по шията ми, после продължи по тънката памучна материя, която покриваше гърдите ми.

Обзе ме вълнение, чиято сила ме изплаши. Издърпах завивките и ги притиснах към тялото си. В очите му проблесна едва доловима ирония.

— Не ти ли се струва странно — каза Ред бавно, — че не е споменавал пред мен за твоето идване? Не е казал на никого.

Някъде в съзнанието ми сякаш звънна алармен звънец.

— На никого ли?

— Поне доколкото на мен ми е известно. Не мога да разбера защо е трябвало да пази в тайна идването ти. Имаш ли някаква представа?

— За какво намекваш?

Очите му станаха още по-студени и чужди. Погледът му излъчваше ледено презрение.

— Искам да зная какво, по дяволите, търсиш тук, Кристин — каза той със спокойствие, което придаде на думите и погледа му още по-голяма заплашителност. — Искам да зная защо си дошла след всичките тези години. Ако смяташ, че можеш да се възползваш от една злополучна ситуация, съветвам те да размислиш. Поставил съм всичко на карта и те предупреждавам, битката няма да е лека.

Злобата в гласа му ме стъписа. Какво съм направила, че да заслужа такава ненавист от негова страна, такова презрение? Защо ме мразеше толкова? Чувствах се дълбоко наранена.

— За каква злополучна ситуация става дума? Представа нямам за какво говориш, нито пък ме интересува. Защо моето посещение при баща ми трябва да те заплашва — не е по силите ми да разбера, но това си е твоя работа.

Станах от леглото, ала въпреки това чувството, че мъжът ме превъзхожда, остана, тъй като бе по-висок от мен поне с двайсетина сантиметра. Леко се олюлях и Ред ме подхвана.

Под пръстите му кожата ми изгаряше като плът, която жигосват с нажежено желязо. Погледите ни се срещнаха и се задържаха предизвикателно. В бездънната синева на очите му имаше нещо тъмно и тайнствено.

Предпазливо се отдръпнах и той веднага пусна ръката ми.

— Не ме интересува какви проблеми поражда идването ми тук, Ред. Не можеш да ми забраниш да се срещна с баща си. Искам да го видя, и то веднага.

Отново прочетох в очите му странно двоумение.

— Съжалявам, но е невъзможно.

Вече бях убедена в това, което не исках да приема откакто пристигнах в Колумбе. Но не можех да не попитам и почти прошепнах:

— Защо?

— Баща ти е изчезнал. Никой не го е виждал, нито е говорил с него от вчера сутринта.

„Баща ти е изчезнал. Никой не го е виждал, нито е говорил с него от вчера сутринта.“

Дълго след като Ред си тръгна, тези думи звучаха в главата ми като удари на барабан. И спокойният му тон, с който ми съобщи новината, я направи още по-ужасна, като че ли тук, на този остров, изчезването на хора беше нещо обичайно и се случваше всеки ден. И доколкото знаех, наистина беше така.

Никога не се бях чувствала толкова самотна и безпомощна.

Бях на хиляди километри от дома си, на непознат първобитен остров. Всичко можеше да се случи. А и вече се беше случило. Бях нападната, а баща ми беше изчезнал.

Спокойно, заповядах си аз. Бъди разумна и не прави прибързани заключения. Но това се оказа трудна за изпълнение заповед след всичко, което ми се беше случило от пристигането ми в Колумбе. Най-голямо огорчение обаче ми причини явното недоверие на Ред, когато му разказах преживяванията си снощи. За известно време ме беше накарал и аз да се съмнявам в себе си, но сега, като излезе от стаята, се почувствах по-силна. И още по-убедена, че наистина са ме нападнали.

Не след дълго Ред се върна, придружен от друг мъж. Непознатият беше висок, но слаб и жилав. Носеше кафява военна униформа с червени кантове, а на гърдите му блестеше редица от медали.

Радвах се, че докато бях сама в стаята, успях да се облека и да пооправя косата си. За да се подготвя за предстоящото разследване, имах нужда от цялото самообладание, на което бях способна.

— Кристин, запознай се с капитан Батист. Той е от полицията на Порт Роаял.

Въгленовите очи на полицая се стрелнаха из стаята, изучаваха, оценяваха всяка подробност. Накрая се спряха на мен. Тъмнозелена барета със сребърна емблема покриваше главата му. Той не си направи труда да я свали в моя чест. Затова пък извади тетрадка и златна химикалка от джоба на ризата си, без да отделя очи от мен — любопитни, немигащи.

— Госпожице Грегъри, както разбирам, вие сте имали малка неприятност след пристигането си в нашата страна.

Ред стоеше до прозореца. Бе вперил поглед навън, сякаш случилото се не го засягаше.

Вдигнах очи и спокойно срещнах погледа на капитана.

— Не знам какво ви е разказал Ред… господин Сен Пиер, но аз бях нападната снощи по пътя от летището към неговия хотел.

Черните очи не трепнаха.

— На вашия шофьор му се свършил бензинът. Вече говорих с него.

— Тогава приемам, че знаете всичко и за стъклото.

— О, да, счупеното стъкло, което вече не е счупено. — Неговата усмивка ме притесни. — По-добре разкажете вашата версия за… случая!

Съвсем накратко разказах всичко — поне което си спомнях — на капитан Батист. Той слушаше внимателно, но както забелязах, не записа нищо. Имах смътното чувство, че ми се подиграва.

— А сега научих, че баща ми е изчезнал — завърших аз. — Ето защо съм толкова обезпокоена.

— Преди малко повече от двайсет и четири часа господин Грегъри е говорил с икономката. Не е толкова отдавна, госпожице Грегъри. В Колумбе ритъмът на живот е по-бавен, отколкото във вашата страна, и хората не спазват строго плановете си. Както разбирам, баща ви е идвал понякога да работи в хотела по свое желание, без предварително да определя кога. Така ли е? — обърна се той към Ред.

— Точно така — съгласи се Ред и погледна капитана. — Кристофър наистина работеше в хотела, но аз никога не знаех кога точно ще дойде. Случвало се е да не се появява по няколко дни. — Както и преди, в гласа му прозвуча огорчение, което ме накара да се запитам дали всичко е наред между него и баща ми.

— Има едно нещо, което изглежда и двамата сте забравили — казах ядосано. — Той знаеше, че ще дойда. Той ме покани. Не ме интересува работното му време и плановете му. Не мога да приема, че ще замине някъде, след като много добре е знаел, че пристигам.

— Значи с баща ви сте били близки, така ли?

Капитан Батист знаеше отговора на въпроса, още преди да го е задал. Издаваше го изражението му.

— Не — казах аз. — Но не виждам връзката. Говорих с него преди няколко дни. Усетих, че се вълнува от предстоящото ми идване тук.

— Вълнувал ли се е?

— Е, нямаше търпение да ме види — поправих се аз. — Настояваше веднага да тръгна. Според мен още тогава е чувствал, че е в беда.

Не издържах. Погледнах към Ред и срещнах същите бездънни загадъчни сини очи.

— Каква беда? — попита той.

Капитан Батист му напомни с раздразнение:

— Аз задавам въпросите, ако нямате нищо против.

Ред не каза нищо, само се обърна към прозореца. Въпреки това имах чувството, че ни слуша съсредоточено.

— Единственото, което искам да зная, е какво смятате да предприемете, за да откриете баща ми — казах, вече започвах да губя търпение. — Не мога да разбера защо никой не изглежда загрижен от неговото изчезване.

Като че ли за да докаже мисълта ми, капитан Батист сви рамене и прибра бележника и химикалката в джоба си.

— Засега нищо не може да се направи от страна на полицията, госпожице Грегъри. Докато не минат четирийсет и осем часа, дори не мога да подам рапорт.

— Но това е нелепо! Особено като се вземе предвид какво се случи с мен. Не ви ли е минавало през ум, че двата инцидента може би имат нещо общо?

— Какво по-точно?

— Не зная. Вие сте полицай. Вие ще кажете. По вашите пътища всеки ден ли нападат невинни хора? Такива ли са законите тук?

Капитан Батист сложи ръце на гърба си и започна да крачи напред-назад, а аз седнах на леглото. Изведнъж изпитах обезпокояващото чувство, че всичко това е съдебен процес, че обвиняемата съм аз и единственото престъпление, което съм извършила е, че съм тук, където не съм нужна на никого.

Капитанът спря пред мен и извади от джоба си документ с черна кожена подвързия. Притесних се, когато разбрах, че държи паспорта ми. Той леко плесна с него по дланта си, за да привлече вниманието ми, и рече:

— Около тази ситуация има много неща, които не са съвсем… нормални. Например кой е доктор Лейтън, госпожице Грегъри?

Едва не зяпнах от удивление.

— Доктор Лейтън ли? Откъде научихте, че…

Той пак се усмихна загадъчно и самодоволно.

— Това е вашият лекар в Чикаго, нали? Тук в болницата са намерили телефонния му номер в чантата ви и са му се обадили с надеждата, че той ще даде на доктор Льо Клер необходимите медицински разяснения. Както разбирам, той е психиатър.

Значи са ровили в чантата ми, взели са паспорта ми. Възможно ли е да са взели и нещо друго?

— Не разбирам какво общо имат посещенията ми при психиатър с всичко тук? — Скръстих ръце. Това е отбранителна поза, би казал доктор Лейтън. Наложих си да ги отпусна спокойно отстрани.

— Имате ли нещо против да ми кажете защо сте имали нужда от психиатър?

— Не желая да ви обясня. Това е лично мой проблем и няма никакво отношение към нашия разговор.

— Така ли? — Той ме погледна хладно.

Чувствах, че Ред също не откъсва очи от мен, и неизвестно защо, усещах в погледа му странно недоверие.

— Подлагали ли сте се на лечение за сомнамбулизъм, госпожице Грегъри?

— Доктор Лейтън ли ви го каза?

— Казал го е на доктор Льо Клер, защото е преценил, че това има отношение към лечението ви.

— Снощи не бях в състояние на сомнамбулизъм — казах хладно. — Но виждам, че сте предубеден и не ми вярвате.

— Съветвам ви да си починете и да се успокоите. Инцидентът ще бъде разследван най-обстойно, уверявам ви — заяви капитан Батист, ала изражението му остави у мен убеждението, че аз ще бъда третирана като обект на разследването, като извършителка на престъпление.

Той се усмихна, сякаш прочете мислите ми.

— Трябва да знаете, госпожице Грегъри, че Колумбе не поддържа официални отношения със Съединените щати. Тук няма американски посолства, няма никакви дипломатически представителства, така че в случай на… някаква неприятност…

— Не аз съм причинила инцидента, капитан Батист. Повярвайте ми, не по-малко от вас бих желала да не създавам проблеми.

Той пак се усмихна.

— Но понякога неприятностите сами ходят по петите ни, независимо от нашето желание. Нали?

Той ми подаде паспорта и в този миг видях пръстена му. Змията на неговата ръка изглеждаше някак по-застрашителна, по-злокобна.

Това отново ми напомни, че когато за първи път видях Ред Сен Пиер, той носеше абсолютно същия пръстен.

— Доктор Льо Клер ми съобщи, че те изписва. Можеш да си отидеш вкъщи още днес — каза Ред.

Вкъщи? Къде ли е това „вкъщи“, мислех си, докато затварях куфара. Ред излезе да изпрати капитан Батист и скоро се върна. С лекота вдигна куфара от стола.

— Ще те закарам — предложи той. — И без това нямах намерение да се връщам в хотела.

— Благодаря ти. Защото още не съм в състояние да предприема пътуване с такси. Макар че бих искала да говоря с Жан Марк.

Ред ме погледна и тръгна към вратата.

— Мога да уредя това. Но защо не го отложим за утре сутринта? Ти преживя тежък ден. Ще те закарам вкъщи, за да имаш възможност да си починеш. А утре ще се опитаме да изясним всичко.

Вкъщи. Пак тази дума. Може би има предвид своя дом? Или пък ми е запазил стая в хотела? Откровено казано, не бях наясно и с намеренията на баща ми за моето настаняване — по телефона той не спомена нищо определено. Не каза нищо определено и за проблемите, които го тревожеха. Главната му грижа беше да ме убеди да дойда колкото може по-скоро. Не можех да се отърся от чувството, че е знаел за опасността, която го заплашва, но не ми е казал. Затова ми се стори толкова отчаян по телефона. А нищо чудно и това да е причината за моите сънища.

— Готова ли си? — попита Ред.

— Да, но не виждам защо да не отседна в хотела. Не искам да притеснявам никого.

— Никого не притесняваш. Преживяла си тежък шок. По-добре да дойдеш при нас, за да има кой да се грижи за теб.

Въобразявах ли си, или наистина в тона му долових подозрение? Беше глупаво от моя страна, разбира се, нямах причина да се срамувам, но сега мразех Ред поради това, че беше научил за доктор Лейтън, мразех го, задето му бе известна моя слабост, която ще го накара да се отнася към мен със снизхождение.

Тази мисъл ме накара да настръхна и да заема отбранителна позиция — особено когато почувствах, че погледът му се плъзна по тялото ми — от широкия памучен пуловер, до дългата шифонова пола и удобните изящни обувки.

Той вдигна очи и срещна погледа ми. Обърна се към вратата и се усмихна едва-едва. Изчервих се от гняв. Сърцето ми отново бясно заби.

Взех чантата си и забързах след Ред Сен Пиер.

Трета глава

— Спри! Излез встрани от пътя! Побързай!

Ред натисна спирачките така рязко, че главата ми силно се люшна назад и после напред.

— Какво има, лошо ли ти е?

Той се пресегна пред мен и отвори вратата. Слязох от колата. Чух как отваря неговата врата и я захлопва, но не се обърнах, дори когато почувствах, че е застанал точно зад мен.

— Добре ли си?

— Тук е мястото — посочих аз гробището. През деня не изглеждаше така зловещо. Надгробните камъни бяха просто камъни и нищо друго. Над главите ни прелетя ято птици, а през дърветата подухна ветрец и разроши косата ми. Усетих соления мирис на море зад гърба си и почти бях склонна да повярвам, че снощи отново съм сънувала. — Ето къде се случи — повторно обясних аз. След това добавих развълнувана: — Виж! — Наведох се и събрах парченца счупено стъкло, които светеха на слънцето като диаманти. Показах му ги тържествуващо: — Виждаш ли? Стъклото наистина е било счупено, точно както ти казах.

— Кристин, няколко парчета счупено стъкло едва ли доказват нещо. Бихме могли да спрем и на някое друго място по пътя и да намерим стъкълца, които по нищо няма да се различават от тези.

Неговото недоверие ме ядоса. Много неща в него ме ядосваха. Арогантността му беше вбесяваща.

— Ти явно не искаш да повярваш. По-лесно е… да се преструваш, че нищо не се е случило. — Хвърлих стъклата, но едно от тях се заби в дланта ми. — Ох!

— Колко си невнимателна — смъмри ме той, ала гласът му прозвуча нежно. — Дай да видя раната.

— Нищо особено — възпротивих се, но Ред вече беше хванал ръката ми и я обърна с дланта нагоре. Имаше само една-две капки кръв. Той внимателно ги попи с кърпичката си. Беше странно, ала за миг враждебността и недоверието между нас като че ли се стопиха. За миг, когато погледите ни се срещнаха, в неговите очи имаше загриженост и нещо по-дълбоко, нещо, което приличаше на… интерес.

„Не ставай глупава, Кристин — чух думите на баба си. — Защо мъж като Ред Сен Пиер ще проявява интерес към момиче като теб?“

Издърпах ръката си и отклоних поглед, но в тази посока беше гробището, което ми навяваше мрачно предчувствие. Тогава се осмелих пак да погледна Ред.

— А баща ми? — С облекчение забелязах, че гласът ми звучи съвсем нормално. — Неговото изчезване не можеш да припишеш на развитото ми въображение или на моите сънища.

Той сви устни.

— Вероятно не. Но съм убеден, че и за това има също толкова логично обяснение.

— А именно?

— Може да е забравил за пристигането ти.

И на мен тази мисъл ми беше минавала през ума, но изречена, ми причини болка. Възможно ли е баща ми да забрави нещо, което за мен е жизненоважно?

— Мислиш ли, че е възможно?

Ред сви рамене. Оглеждаше гробището. Слънцето се спускаше зад нас и надгробните камъни хвърляха дълги сенки върху гробовете. С приближаването на залеза във въздуха се долови неестествен хлад. Или пък може би темата на разговора ме накара да потреперя.

— Кристин… — започна той с тон, който задълбочи притеснението ми. Погледът му срещна очите ми и пак се отклони. — През последните месеци Кристофър много се промени. Стана мрачен, потаен, понякога действаше неразумно. Много време прекарваше в усамотение… — Той се поколеба и млъкна, но думите му ме изпълниха със страх.

— Какво искаш да кажеш с „действаше неразумно“? — попитах тихо, надявайки се, че има предвид телефонните разговори на баща ми с мен. Не зная защо, но усещах, че Ред дълбоко в себе си не ги одобрява и се отнася с подозрение към мотивите за идването ми, макар да не можех да разбера причината.

— В работата ни най-неочаквано вземаше важни решения, съвсем противоположни на всичко, което бяхме обсъждали, държеше се безотговорно, не идваше на делови срещи… Случваше се дни наред да не се появи в хотела, а след това изведнъж, без дори да се посъветва с мен, вземаше решения от такъв характер, че можеха да се окажат фатални за бъдещето на „Сен Пиер“. Сигурно сега се е оттеглил, за да премисли едно от последните си решения. Или поне се надявам да е така — мрачно каза Ред.

Стрелнах го с очи.

— Има ли къде да отиде?

— Притежава хижа в планината. Възможно е да е отишъл там.

— Защо не ми каза по-рано? Не се ли обади да разбереш дали е там?

— Няма телефон. Хижата е напълно изолирана.

— И ти стоиш спокойно тук?! Изобщо не си даваш труда да отидеш и да провериш?!

— Когато ходих за последен път, баща ти ми даде да разбера, че не се нуждае от мен и не желае компанията ми — с огорчение каза Ред. — И откровено казано, досега не ми беше хрумнало, че може да е отишъл там. Ала и бездруго тази вечер не можем да направим нищо.

— Защо? Бихме могли да отидем още сега, за да се уверим, че е добре. Може да е болен, да се е наранил или… — Представях си все по-ужасни картини. Бях изминала толкова път, не за да загубя баща си поради безразличието и коравосърдечието на Ред. Ако той не поиска да ме закара, ще намеря друг, който да го направи.

Като че ли отгатнал мислите ми, Ред каза нетърпеливо:

— Скоро ще се стъмни, а пътят за хижата е опасен дори през деня. Ще трябва да изчакаме до сутринта.

— Не можем да си позволим да чакаме. Сигурно нещо му се е случило. Това е единственото логично обяснение задето вчера не дойде на летището да ме посрещне. Ако е ранен или болен, той се нуждае от помощ. Не разбираш ли? Той има нужда от мен… От нас. Ако ти не искаш да отидеш, ще платя на някого да ме закара.

Твърде разпалените ми думи накараха Ред да се намръщи и очите му потъмняха.

— Би било неразумно да тръгнем сега. Преувеличаваш…

— Какъвто бащата, такава и дъщерята — казах гневно и скръстих ръце. — И те предупреждавам, аз съм не по-малко упорита.

— Тогава Господ да ни е на помощ — промърмори той и се обърна към колата. — Ще постъпим както искаш. Ще отидем. Но после да не ме обвиниш, че не съм те предупредил да изчакаме до сутринта.

Заплахата му тежко увисна във въздуха. Качихме се в колата и захлопнахме вратите едновременно. Ред запали мощния мотор, включи на първа и излезе на пътя. На няколко метра след нас останаха следи от гумите — мълчаливо доказателство за неговия гняв и раздразнение.

Здрачът се сгъстяваше. Насочихме се към планините, възправили се застрашително на хоризонта като гигантски привидения.

Пътят се стесни и заизвива през гората, която ни притискаше от двете страни. Дърветата бяха оплетени в пълзящи растения с червени цветове, които живописно очертаваха пътя, също както в приказката за Хензел и Гретел. Обиколихме планината и Карибско море отново остана под нас. Водата синееше с поразителна примамваща красота.

Трудно можех да си представя как бих могла да живея сред такава красота. Цветовете на природата бяха необикновени, богати и трептящи. Целият остров сякаш пулсираше от необяснима енергия. Точно когато усетих, че Колумбе започва да ме привлича, трябваше да си напомня какво бях преживяла предишната нощ. И сякаш за да подсили страха ми, се случи нещо странно — настигнахме дрипав мъж, който теглеше количка, натоварена с окървавени волски кожи.

Стрелнах с поглед Ред, но той изглежда не го беше забелязал. Съсредоточено гледаше напред в сгъстяващия се мрак. Вземаше острите и опасни завои със скорост, която спираше дъха ми. Под нас Карибско море разбиваше вълни в огромните скали и във въздуха се разлетяваха пръски вода като конфети. Около пътя нямаше мантинела и аз треперех при мисълта какво може да последва при най-малката грешка на Ред.

Но той добре владееше колата, забравил за опасностите. Или може би си играеше с тях? Държеше спокойно волана и умело боравеше с лоста за скоростите — караше с ужасяваща увереност и компетентност.

А най-много ме изнервяше мълчанието му. Изминахме километри, без да проговори. Чудех се какво ли си мисли, защо изражението му става все по-мрачно, с отдалечаването ни от цивилизованата част на острова.

Защо с такава неохота се съгласи да ме придружи до хижата на баща ми? Би трябвало да иска да открие Кристофър Грегъри не по-малко от мен. Или не беше така?

Колкото повече се изкачвахме в планината, толкова по-мрачен и първобитен ставаше пейзажът. Въпреки пуловера, с който бях облечена, почувствах хлад. В дълбокия мрак всичко около нас изглеждаше злокобно — вече не красиво, а опасно и потайно. Сега разбирах защо Ред предложи да изчакаме до сутринта, но беше късно да се вслушам в предупреждението му. Той вече насочваше колата встрани от главния път.

Гората беше толкова гъста, че едва след минута забелязах пътеката, прокарана през дърветата. Ред изключи мотора и без да казва нито дума, се наведе и извади фенерче от жабката. Ръката му случайно докосна коленете ми и по тялото ми премина странна тръпка.

Той се изправи, отвори вратата и слезе от колата. С неохота го последвах. Все по-натрапчиво усещах близостта му и това ме раздразни.

— Останалата част от пътя трябва да изминем пеш — каза той, докато заобикалях колата, за да се присъединя към него. — Сигурна ли си, че ще можеш?

В този момент не бях сигурна в нищо, но на него не бих признала. Освен това загрижеността за баща ми беше по-силна от страха. Трябваше да го намеря и да се уверя, че е добре.

— Да вървим — казах само. Последвах Ред по мрачната пътека, която, надявах се, щеше да ни отведе до баща ми.

Още беше рано, твърде рано за луната, но тежкият балдахин от листа не пропускаше светлината, доколкото я имаше, и само от време на време отделни проблясъци ни показваха пътя. Нападалите листа прошумоляваха, когато нечии малки крачета бързо избягваха от нас. Случваше се дълбоко в сенките да видя светещи очи.

Въпреки че Ред мълчеше, аз се радвах на неговото присъствие. Той крачеше уверено по тъмната пътека, като че ли нищо не би могло да го спре и никой не би посмял да го докосне, а аз бързах да догонвам крачките му.

Най-после стигнахме до хижата. Тя бе разположена на малка полянка и се къпеше в последните отблясъци на отиващата си дневна светлина. Дърветата около нея бяха изсечени, за да се оформи малък двор, но по грижливо изчистената морава вече се прокрадваха пълзящи растения и тук-там бяха наболи млади фиданки като в приказката за войниците, изникнали от зъбите на хидра.

Отидохме до верандата на хижата и се качихме по стълбите, но аз вече знаех, че баща ми не е вътре. Къщичката изглеждаше пуста и самотна, и докато Ред се опитваше да отключи вратата, обвих ръце около тялото си, защото треперех от разочарование.

Щом влязохме, Ред запали свещта, оставена в малката стаичка. Хижата беше оскъдно обзаведена. Срещу камината имаше кожен диван, до стената — неголямо легло, застлано с юрган, и старо издраскано бюро. Нямаше кухня, а вероятно и водопровод. Очевидно хижата бе лишена от удобства и не отговаряше на представата, която си бях изградила за баща ми — изискан, изтънчен и много светски човек.

— Какво прави баща ми, когато идва тук?

Ред сви рамене. Оглеждаше хижата.

— Общува с природата, медитира, пише мемоарите си. Кой знае? Той рядко споделя с мен.

На бюрото имаше снимка. Взех я и се вгледах в нея на оскъдната трепкаща светлина от свещта. Макар че никога не бях виждала Клодин Сен Пиер Грегъри, веднага разбрах, че на снимката е тя — жената, която беше отнела баща ми от моята майка.

Бях удивена от огорчението, което ме обзе. Мислех, че съм се справила с тези чувства много отдавна, преди години, но сега, като видях лицето й — красиво, усмихнато — дълбоко в мен отново се появи някогашното чувство на презрение и обида от предателството, макар че беше починала преди няколко години.

Ако не беше тя, моят живот щеше да бъде съвсем различен. Майка ми можеше да е още жива, а баща ми…

— Никога не си виждала моята майка, нали? — попита Ред и прекъсна мислите ми. Гледаше снимката в ръцете ми.

Припряно я оставих на бюрото и се обърнах.

— Не съм имала удоволствието. — Ако е доловил сарказма в гласа ми, явно реши да не му обръща внимание. Накара ме да се засрамя, че съм толкова дребнава и жалка — да ровя из стари спомени, които би трябвало да бъдат отдавна забравени.

— А аз веднъж видях майка ти — каза той.

— Кога? — погледнах го изненадана.

— Беше скоро след като моята майка и Кристофър се ожениха. Още живеехме в Чикаго. Един ден тя дойде у нас и двете с майка ми говориха дълго. Така и не научих за какво. Майка ти беше много мила, много любезна, но си спомням как си помислих тогава, че е една от най-тъжните жени, които някога съм виждал. Дожаля ми за нея.

— Имала е съвсем основателна причина да бъде тъжна, не мислиш ли? Съпругът й точно тогава я е напуснал заради друга жена.

— Все още ли виниш майка ми? — попита той. В гласа му не чувствах нито омраза, нито огорчение, а само учтив интерес към мнението ми.

Извърнах се, защото не исках да срещна погледа му. Вдигнах рамене.

— Какво значение има сега? Вече всички са мъртви — майка ми, твоята майка, баща ти — всички, освен моя баща, а и той е…

Ред като че ли не ме слушаше. Още гледаше снимката на майка си.

— И двете семейства преживяха трагедия.

— Било е много отдавна. Не виждам смисъл да се ровим в миналото.

— Права си, няма смисъл. Освен ако не приемем, че миналото по някакъв начин се отразява на настоящето и така би могло да предопредели бъдещето.

— Какво имаш предвид?

Той се подвоуми, после каза:

— Имам чувството, че… ме мразиш. Винаги съм се чудил дали заради майка ми, дали заради това, което са направили родителите ни, или… се дължи на нещо друго.

— Не бих могла да обвиня теб за случилото се между моя баща и твоята майка, нали? — Твърдението ми беше логично, но се страхувам, че тонът, с който го изрекох, ме издаде. Аз наистина мразех Ред — мразех го, защото ме бе накарал да копнея за нещо, което знаех, че никога няма да имам.

— Вероятно не — каза той. — Но семейните връзки могат да бъдат силни, задължаващи. Зная, че баба ти е мразела всички ни. Наричала ни е варвари. Смятала ни е за безбожни езичници, които са омагьосали Кристофър Грегъри, с цел да го отмъкнат от любимото му семейство, за да ограбят всичките му пари.

Ред се усмихваше, но чувствах, че съвсем не му е забавно. Той е бил почти дете, когато майка му и баща ми се оженили. Дали жестоките думи на баба ми са го наранили? Беше ми трудно да повярвам, че нещо може да нарани Ред Сен Пиер.

Сега изглеждаше толкова далечен, сдържан и недостъпен.

Той сви рамене, като че ли искаше да се отърси от обзелото го настроение.

— Мисля, че е време да се връщаме. Разбрахме, че Кристофър не е тук, а и че отдавна не е идвал.

Съгласих се. Сгъстяващият се мрак и разходката в света на спомените ми бяха подействали потискащо. Нямах търпение да си тръгнем от хижата. Но щом излязохме на верандата, някъде в гората започнаха да бият барабани.

Техният звук изпълваше мрака с тайнствен хипнотизиращ ритъм, който ме викаше, зовеше.

Дъхът ми секна, а сърцето ми заби силно. Дори Ред спря и се заслуша напрегнато в тъмнината.

— Какво е това? — прошепнах.

— Церемонията водун. — Той произнесе думата като креолците. Погледна ме. — Вуду, както го наричат в Холивуд. Няма причина за безпокойство.

Вдигнах очи към тъмното виолетово небе.

— Не е ли малко рано? Няма още полунощ.

— Твърде много книги четеш, Кристин. — Говореше раздразнено. — В зависимост от случая, този ритуал може да се състои по всяко време, дори посред бял ден — колкото и да ти се струва невероятно. Понякога той продължава дни наред.

— А сега какъв е случаят?

— Може би празнуват нещо — предположи Ред, но после сякаш съжали за думите си.

— Какво точно празнуват?

— Не зная, Кристин. Ако толкова искаш да разбереш, иди и ги попитай.

— Всъщност защо не?

Думите ми го изненадаха.

— Шегуваш се!

— Не, не се шегувам. Защо да не отидем? Може някой от тях да е виждал баща ми. Вуду церемониите са безобидни, нали? Поне така пише в рекламните листовки.

— Написали са го от учтивост — обясни той, но гласът му като че ли прозвуча напрегнато. — Не сме поканени.

— Това има ли значение?

— За някои, да.

— Ами ако наистина са видели баща ми? Ако знаят къде е? Изминахме толкова дълъг път. Нека поне опитаме всички възможности да научим нещо. Ако се боиш, че ще бъде проява на неучтивост да присъстваш непоканен, бих могла да отида сама.

Тези смели думи може да са прозвучали като шега, обаче ръцете ми трепереха и сърцето ми лудо биеше. За нищо на света не исках да отида на този обред сама. И въпреки че бях доста страхлива, усетих непреодолимо любопитство да го видя.

Едва ли щеше да ми се удаде друга възможност да наблюдавам истинския ритуал водун.

Ще бъде вълнуващо преживяване, което ще мога да разказвам на учениците си, когато се върна. Приключение, което ще им се стори много интересно. Както и на мен.

Обърнах се и се насочих към звука. Чух, че зад гърба ми Ред сърдито измърмори нещо. Не можах да сдържа усмивката си, когато ме настигна, а после мина пред мен.

Погледна ме през рамо.

— Направи всичко възможно да не те забележат — посъветва ме той през зъби. — Остави ме аз да говоря.

Уместно и разумно казано.

Страхувах се. Но докато вървяхме през потискащо тъмната гора, а думкането на барабаните се засилваше и ставаше все по-неистово, започна да ме обзема странно вълнение. Усещах как този необичаен ритъм превзема тялото ми и ме увлича. Въздухът сякаш трептеше. Дори дърветата над нас като че ли се поклащаха в такт.

Изведнъж гората свърши и ние рязко спряхме, хипнотизирани от картината, която се разкри пред очите ни. Ред ме остави скрита сред дърветата и приближи към участниците в церемонията.

Около огъня, който гореше в центъра на огромна поляна, се бяха събрали дванайсетина мъже и жени, всички облечени в червено. В единия край на поляната се издигаше висока тристенна дървена конструкция, отворена към огъня. Точно в центъра й се извисяваше стълб, украсен със сложни рисунки, изпълнени с дърворезба и бои.

По-късно щях да науча, че се наричат веве и служат за викане на лоа — духове. На рисунките всеки дух беше представен със свой собствен символ. Централният стълб на конструкцията, наречена перистил, беше предназначен за лоа — за да слязат по него на земята и да се вселят в предопределените им хора. Всяко движение, всеки звук имаше особено значение в церемонията водун.

Но сега ме интересуваше какво ще научи Ред за баща ми. Костюмът, с който беше облечен, и прекалено изисканият му външен вид трябва да е бил съвсем неуместен всред първобитното обкръжение. Въпреки това, имах странното чувство, че той не е външен човек тук. Всъщност по-скоро ме притесняваше лекотата, с която общуваше с всички.

Дочу се странен звук като хлопане на маракас и участниците в ритуала се събраха в полукръг около огъня. Ред се изгуби в сенките, а после престанах да мисля за него, тъй като вниманието ми беше привлечено от фигура с бяла роба, която се появи от гората. Вероятно беше жрецът. Той постави свещ на земята и я запали. После взе голямо глинено гърне и започна да изсипва съдържанието му, за да очертае символ, който приличаше на змия.

Поля централния стълб на перистила — пото митан, а след това и барабаните. После въведе вярващите в дървената постройка. Коленичиха около централния стълб и жрецът подхвана молитва, която другите заповтаряха след него — сложно заклинание, призоваващо дълбоките мрачни тайни на една древна религия.

Тогава барабаните отново задумкаха. Гласът на жреца пронизваше нощната тишина и заличаваше и последните остатъци от чувството ми за реалност. Неговата монотонна молитва се придружаваше от неумолимия ритъм на барабаните — ритъм така мощен и натрапчив, че завъртя в безумен вихър всичките ми сетива. Танцът на посветените в ритуала въздействаше още по-силно, бих казала дори брутално. Този танц беше устоял на времето и пространството, защото произлизаше от далечна Африка, а историята му се измерваше с хилядолетия, не с години.

Церемонията продължаваше. Барабаните думкаха. Движенията на танцуващите ставаха все по-неистови. Те повтаряха безспир: „Дамбалах, Дамбалах, Дамбалах“.

Близо до перистила, от задната му страна, имаше каменен жертвеник, до който доведоха козел. Уплашеното му блеене се издигна над първобитните химни и тогава почувствах ужаса на всичко, което предстоеше.

Взрях се в танцуващите, обзета от безумно желание да открия Ред, но не го виждах в тъмното.

Жрецът в бяло изчезна в сянката на перистила, а после се появи с дървена кутия, украсена с дърворезба, оформяща странни плетеници. Отвори капака и от нея се надигна змия. Жрецът я хвана с две ръце и я издигна към небето. От светлината на огъня очите на влечугото светнаха като обсидиан.

Жрецът се доближи до козела. Барабаните млъкнаха — последва мъчително напрегната тишина. Главата на змията беше насочена към беззащитното животно. Жрецът пусна влечугото.

На мига змията се стрелна напред и клъвна козела точно по муцуната. Животното изблея силно от болка и ужас и опита да се отдръпне. Змията пак го нападна. Жрецът я хвана и тържествуващо я вдигна. Върна я в дървената кутия и влечугото се сви отново в мрака на своя малък затвор.

Само след минути козелът падна, явно отровата бе проникнала в кръвта му. Но клетото животно продължаваше яростно да се бори за живот. Жрецът извади кама и за миг преряза гърлото на козела.

Бликна кръв и опръска робата на жреца като кръгове червена боя върху девствено бяло платно. Барабаните отново задумкаха. Изпищях от ужас, но викът ми се загуби в гръмотевичния им тътен.

Бях потресена, прилоша ми от видяното. Пак понечих да извикам, но в този момент силна ръка закри устата ми. Единствената ми мисъл бе, че аз съм следващата! След малко и моята кръв щеше да рукне по земята…

Започнах да се боря и почти се бях освободила, когато разпознах ръкава на Ред. Поуспокоих се, но явно недостатъчно и неубедително според него, защото той продължаваше да държи устата ми. Наведе се и прошепна в ухото ми:

— Не викай! Разбра ли?

Кимнах. Още бях шокирана. Когато ме пусна, се обърнах към него. Сигурно на лицето ми се е четял ужас.

— Защо не ги спря? Господи, що за остров е това? — Говорех шепнешком, но бях много развълнувана и с всяка дума гласът ми се извисяваше. — Видя ли какво направиха?

— Ще млъкнеш ли? — каза той гневно и стисна ръката ми, защото се опитах да я измъкна. — Ритуалът е техен. Не са ни канили. И как бих им обяснил твоето присъствие? А сега да си тръгваме без много шум, както дойдохме.

— Но… Те ще продължат ли? — попитах отчаяно. — Клетото животно! Няма ли начин да ги спрем?

— Единственият начин е ти да замениш следващия козел — каза Ред грубо. Ръката му ме държеше здраво. Задъхах се, но не от болка, а по-скоро от думите му.

— Те да не би… Не е възможно… Да извършват жертвоприношение с хора?

В тъмнината очите му светеха като сапфири. Студени и твърди като сапфири, помислих си, трепереща.

— В много отношения тази страна е още първобитна, Кристин. Казах ти това отдавна. Такива ритуали са се изпълнявали тук, много преди двамата с теб да се родим, и ще просъществуват дълго след нас. Ако не можеш да ги приемеш, по-добре се качвай на първия самолет за Чикаго.

Тръгнахме през гората към хижата. Ред още държеше ръката ми. Ако не беше толкова тъмно, ако нямах нужда да ме води, никога не бих допуснала да ме докосне. А дори като ми помагаше, пак се спъвах в паднали дървета и оголени корени и залитах.

— Какво разбра за баща ми? Виждал ли го е някой?

— Една от жените каза, че миналата седмица го видяла в хижата, но оттогава не се е появявал — отвърна мрачно Ред.

Потръпнах, защото кървавата сцена не излизаше от ума ми.

— Не мога да повярвам, че баща ми би оправдал това… кръвопролитие.

— Дори да е така, според теб какво би могъл да направи? Водун е религия, също толкова значима, колкото и католицизма. Такива са възгледите, начинът на живот в Колумбе. Двете религии тук вървят ръка за ръка. В началото Кристофър може би не е одобрявал някои обичаи на острова, но се е научил да ги приема — или пък да не им обръща внимание. Предлагам и ти да направиш същото, докато си тук. И освен това внимавай какво говориш! Много хора на острова не се отнасят добре към чужденците, които им се бъркат в работата.

— Това предупреждение ли е, или заплаха?

Излязохме от гората и стигнахме до поляната, където беше хижата. Луната грееше над дърветата и осветяваше лицето на Ред, обърнато към мен. Изглеждаше по-висок. По-висок и безкрайно недостъпен.

Пръстите му все още обгръщаха китката ми, макар че бяхме спрели и стояхме един срещу друг. На лунната светлина приковахме погледи един в друг. Обзе ме странно вълнение, което ме лиши от дъх и подкоси краката ми. Ред приближи едва-едва, ала сърцето ми лудо затуптя.

— Е, отговори ми! — Гласът ми прозвуча съвсем глухо, но не заради умората от дългото ходене през гората.

Ред се усмихна.

— Наречи го братски съвет — каза нежно той.

— Ти не си ми брат — отвърнах, а после се изчервих, защото Ред се разсмя. Пръстите му се плъзнаха по ръката ми — докосването бе леко като полъх, но аз потреперих, изпълнена с предчувствия.

— Е, щом е тъй — каза той сподавено, — ще трябва да преразгледаме нашите отношения, нали?

Четвърта глава
Втората нощ

Да преразгледаме нашите отношения, повторих наум.

— Не разбирам какво имаш предвид.

Той се усмихна, а сърцето ми се преобърна.

— Не се преструвай, Кристин. Ти си много по-досетлива.

Да, разбира се, бях достатъчно досетлива, за да усетя кога си загубвам ума. Започнах да се поддавам на неговия чар, който ми въздействаше така фатално в Чикаго, и знаех, че ако не проявя предпазливост и здрав разум, ще забравя за какво съм дошла в Колумбе.

Баща ми… Трябва да открия баща си.

— Сещаш ли се за друго място, където бихме могли да го потърсим?

Ред ме гледаше предизвикателно. Помислих си, че няма да позволи да отмина подетата от него тема. Но очите му станаха студени и той отклони поглед.

— Не. Няма къде другаде да го търсим. Хайде, да се прибираме вкъщи.

— Как си го обясняваш, Ред? — Изпитвах необичайно вълнение, като произнасях името му. Звучеше интимно. Създаваше помежду ни особена близост. Луната ни обливаше в сребриста светлина, далечният ритъм на барабаните изпълваше въздуха. — Как е възможно баща ми да изчезне? Защо ще замине някъде, без да се обади на никого?

Ред сви рамене.

— Казах ти. Кристофър рядко ми се доверяваше.

— А нямаш ли представа дали не го е тревожело нещо?

— Не — отвърна, но тонът му ме караше да се съмнявам дали казва цялата истина.

Тръгнахме към колата. Погледнах строгия му профил. Едва различавах чертите му, макар че осветяваше с фенерче пътеката пред нас. Суровото лице беше като издялано от камък, затворено и неразгадаемо.

Вървеше с големи крачки и едва го догонвах.

— Двамата с баща ми имахте ли… някакви разправии за хотела?

Той ме стрелна с очи.

— Какво те накара да си го помислиш?

— От някои твои изказвания или по-скоро от начина, по който бяха изречени, останах с впечатление, че не сте се разбирали. Какво точно се случи?

— Нищо не се е случило, Кристин. — Той гледаше навъсено към пътеката. На лицето му беше изписан гняв. — В работата постоянно възникват проблеми. Партньорството в бизнеса никак не е лесно. Двете страни невинаги виждат еднакво нещата. Това е заложено в човешката природа.

Логично обяснение, но не бях напълно убедена. Ред криеше нещо. Едва ли не, живота си бих заложила, че е така. Но какво беше то? И дали имаше нещо общо с изчезването на баща ми?

Тези въпроси ме измъчваха, докато се спускахме с колата по склона на планината в пълно мълчание. Пак приближихме гробището, но Ред рязко зави и поехме край брега. Пътят и тук лъкатушеше, но планините и местността не изглеждаха така застрашителни и първобитни.

Ред ми показа хотел „Сен Пиер“, когато минахме покрай внушителната постройка. Това бяха единствените думи, които се отрониха от устата му през последните минути. Огромната бяла сграда ярко светеше в нощта, но не можах добре да я разгледам, защото профучахме бързо.

— Бих могла да отседна в хотела — заявих нервно. — Не искам никого да притеснявам.

— Както вече казах, ти преживя тежък шок. Не трябва да оставаш сама.

Или може би той не искаше да бъда сама? Тревожна мисъл мина през главата ми — може би Ред има друга основателна причина да ме държи под око. Ами ако научех нещо, което той не би искал да зная? Или ако…

Престани! — заповядах си строго. Не позволявай на въображението си да заглуши здравия разум! Той вероятно се опитва да бъде мил и грижовен.

Но думите „мил“ и „грижовен“ не прилягаха твърде на Ред Сен Пиер.

— Не обичам да се натрапвам.

— Не се натрапваш. Освен това няма да е за дълго. Само докато се почувстваш достатъчно добре, за да пътуваш.

Вдигнах очи.

— Какво искаш да кажеш?

— Искам да кажа, докато си готова да заминеш. Да се върнеш в Чикаго.

Погледнах го смаяно.

— Да не очакваш да напусна Колумбе, без да науча нищо за баща си?

— И ако наистина научиш нещо за него? — Тонът му беше мрачен. — Тогава какво?

— Тогава, предполагам, всичко ще зависи от това, какво ще каже той, нали? — Останах за миг загледана в него, после допълних безцеремонно, като овладях гнева си: — Защо имам чувството, че искаш да напусна острова, Ред? Защо се отнасяш с такова недоверие към мен? Какво съм направила?

— Нищо. — А после добави тихо: — И все пак…

Подозрителната нотка в гласа му се появи отново. Напрежението помежду ни беше осезаемо — едва ли не се чуваше пукот от искри. Никой не заговори, докато не навлязохме в отбивката за къщата — дълга алея, очертана от двете страни с палми.

Къщата ме изненада — викториански замък, разположен на тропически остров. Сгушена всред палми, индийски смокини и евкалиптови дървета, тя беше натруфена с кули, кулички и филигранни дантели — архитектура, каквато изобщо не очаквах да видя.

Ред спря пред сградата и двамата слязохме. Пресякохме градината и се качихме на просторната веранда, която обграждаше фасадата на цялата къща. Той отвори вратата и ме покани да вляза.

Фоайето беше широко и просторно. На огромна дървена маса бяха подредени райски цветя. Подът представляваше мозайка от черни и бели керамични плочки със странно изображение в центъра.

Ред сигурно бе усетил недоумението ми, защото обясни, както вървеше след мен:

— Това е веве — символът, който призовава лоа, духовете. — Когато го погледнах изненадано, в очите му за миг проблесна ирония. — На церемонията в гората жрецът очерта на земята точно този символ.

— И кой дух символизира? — попитах престорено небрежно.

Тъмните му очи се оживиха.

— На Дамбалах Уедо. Именно него изобразява змията. Но ти сигурно сама си разбрала това.

— Да не би той да е светец, покровител на Колумбе? Предполагам, затова всички на острова носят такива пръстени.

— На остров Колумбе не можеш да разчиташ на логичните предположения, Кристин. Често нещата не са такива, каквито изглеждат.

Намръщих се на неясния му отговор.

— И ти някога носеше такъв пръстен, доколкото си спомням.

— Значи наистина помниш първата ни среща. — В гласа му долових присмех. — А аз бях убеден, че си ме забравила.

— Е, помня пръстена — промълвих, сякаш в опит да се защитя. — Защо не го носиш вече?

— Отдавна го загубих. Освен това не съм посветен, не съм от тези, които служат на лоа. Ако го нося, някои могат да приемат това за светотатство. — Той заговори по-тихо и, стори ми се, с неподправена загриженост. — Не се заблуждавай, Кристин. На острова има много хора, които истински вярват в духовете и се отнасят към своята религия съвсем сериозно. Ето защо не ти позволих да попречиш на церемонията.

— Какво можеха да ми сторят?

Той се подвоуми, а по лицето му премина сянка. После сви рамене и се усмихна.

— Кой знае? Може би щяха да те убедят да вземеш и ти участие, да те посветят в тайнството. Вудуистите умеят да убеждават. Методите им са много коварни. Ще се окажеш под въздействието на магията, преди да разбереш какво те е сполетяло.

Целта му беше да ме подразни, знаех го, но не ми се струваше особено забавно. След всичко, което бях преживяла.

— А полицията също ли се отнася сериозно към тази религия? — попитах и потръпнах. Фоайето изведнъж ми се стори хладно и мрачно. — Забелязах, че и капитан Батист има такъв пръстен…

— Това е въпрос, на който единствено капитан Батист може да ти отговори.

Канех се да продължа да го разпитвам, когато плавно движение привлече погледа ми нагоре, към стълбищната площадка. Там стоеше непозната за мен жена и гледаше към нас. Остана още миг неподвижна. После заслиза бавно.

Прецених, че е около петдесетгодишна, но все още красива, висока и стройна, с тяло, изпънато като струна. Тъмната й коса беше прошарена, сресана назад, така че откриваше лицето й. Обикновената й сива рокля приличаше на униформа, а обувките й бяха с подметки от суров каучук и не издаваха никакъв шум.

— Бях започнала да се тревожа… — започна тя, но замълча, щом слезе от стълбите. Взираше се внимателно в лицето ми, но в същото време сякаш се извиняваше.

— Госпожо Дюпре, запознайте се с Кристин Грегъри — каза Ред. — Госпожа Дюпре се грижи за домакинството доста по-успешно, отколкото някои от служителите в хотел „Сен Пиер“ — обърна се той към мен.

Госпожа Дюпре благодари за добрите думи с грациозно кимване. Когато се приближи, забелязах, че очите й са красиви — тъмнокафяви, напръскани със злато, леко дръпнати в ъгълчетата, което й придаваше екзотично, леко лукаво изражение. Усмихнах се нерешително и подадох ръка. Необходим й беше миг, за да реагира, после стисна дланта ми със своята удивително силна ръка и ми се усмихна топло.

— Кристин, моля да ми простите, че така ви оглеждах, но приликата с баща ви е поразителна. Обаче ще трябва да свикна с нея, тъй като Ред ме осведоми, че ще останете при нас.

Не е било проява на неприязън от нейна страна, реших аз. Обикновено любопитство.

— Само няколко дни — побързах да я уведомя. — Чувствам, че много ви притеснявам. Бих могла да отседна в хотела.

— Не се безпокойте. Имаме много място. Кристофър ще се радва да сте тук, със семейството. Приготвила съм за вас къщата за гости, която се намира зад тази. Помислих, че може да искате да ви оставим сама, но ако не ви е удобно… — Тя отново замълча. Заопипва горното копче на високата си яка, като че ли нещо я тревожеше. Или може би просто беше притеснителна. Жена, която леко прекалява в желанието си да угоди на другите.

— Ще се чувствам чудесно, убедена съм. Благодаря ви за вниманието и загрижеността.

— Очаквахме ви за вечеря. — Думите бяха отправени към Ред. — Бяхме започнали да се тревожим. Трябваше да пристигнете преди няколко часа.

— Плановете ни се промениха — отговори Ред, без да си дава труд да обяснява. — Къде са Анжелик и Рашел?

— Във всекидневната — отвърна тя, без да отдели очи от мен. — Сигурна съм, че нямат търпение да се запознаят с Кристин, но първо бих искала да зная… — Тя се поколеба, като пръстите й продължаваха да си играят с копчето, а тъмните й очи почти с неохота се преместиха към Ред. — Научихте ли нещо ново?

— Не — отговори той. — Надявах се вие да сте чули нещо.

— Нищо. — Тя ми се усмихна със замъглени от съчувствие очи. — Не ви устроихме много приятно посрещане, нали, скъпа?

— Много се тревожа за баща си.

Тя ласкаво ме потупа по ръката. Бях трогната от жеста, защото бе оставила у мен впечатлението, че е жена, която обикновено сдържа чувствата си.

— Сигурна съм, че няма за какво да се тревожите. Кристофър понякога е много импулсивен. — Но докато казваше тези думи, пред очите й сякаш се спусна воал — страхуваше се да не издаде истинските си чувства.

Тя също се тревожеше за баща ми и този факт беше достатъчен, за да я почувствам близка. Никой друг не беше проявил и най-малко безпокойство, нито полицията, нито Ред. Бях убедена, че той изпитва облекчение от изчезването на баща ми.

А сега иска да се отърве и от мен, помислих си. Ред ме хвана за лакътя и докосването ме стресна, почти подскочих.

— Ще ме накараш да си помисля, че съвестта ти не е чиста — прошепна той и ме поведе към всекидневната.

Предпочетох да не отговоря. Огледах се. Стаята беше огромна. Прозорци от тавана до пода с красиви богати корнизи заемаха едната стена, а другата от край до край беше покрита с библиотечни рафтове, претъпкани с книги и предмети на изкуството. В единия ъгъл на стаята имаше голямо пиано, а от двете страни на камината — два дивана, тапицирани с бял брокат. От сводестия като на катедрала таван висеше кристален полилей, който звънтеше леко от ветреца, полъхващ през отворените врати към терасата. Дървеният под беше застлан с дебел мъхест килим.

Две жени, които изглеждаха на моя възраст или може би малко по-млади, седяха на единия от белите дивани и отпиваха от коктейлите си. Когато влязохме, едната остави чашата и стана. Другата остана на мястото си с подвити под себе си крака и ме погледна дръзко.

— Аз съм Рашел Дюпре — рече жената, която приближи към нас. Тя беше копие на майка си, но по-млада и по-хубава, със същата спокойна, естествена грация. Беше с червена рокля, която подчертаваше мургавото й лице и дебелата черна плитка, падаща тежко на гърба й.

Очите й, както и на майката, бяха кафяви, но кой знае защо, изглеждаха по-малко изразителни. Ръкувахме се и тя се оттегли в неосветения кът на стаята.

— Анжелик, ела да поздравиш Кристин — заповяда Ред. Говореше на другата жена като на дете.

Всъщност изражението й ми напомни за някои от моите надраснали възрастта си петокласнички, към които се отнасях с подозрение.

Накратко казано, не бих й се доверила.

Тя стана бавно и разкри стройни загорели крака под черна, дръзко къса рокля. Пищната й тъмна коса беше вдигната в грижливо разрошена прическа, а от ушите й висяха дълги сребърни обеци. Малиновочервените й устни бяха извити в усмивка, лишена от топлота.

— Скъпа сестричке, най-после се срещнахме! — възкликна младата жена. Враждебността й ме шокира.

— Здравей, Анжелик. — Аз се изкашлях и опитах да се усмихна, когато срещнах погледа й. Беше висока поне метър и седемдесет и пет сантиметра. Самата аз съм метър и шейсет и два и, разбира се, се почувствах ниска. А на нея, изглежда, това й хареса. — Отдавна искам да се запозная с теб — добавих.

Силно гримираните й очи ме погледнаха предизвикателно.

— Защо?

— Ами… Винаги съм била любопитна да те видя.

— Така ли? Аз пък никога не съм си и помисляла за теб.

— Анжелик! — Ред произнесе името й с укор.

— Разбрах, че си решил да играеш ролята на любезен домакин, Ред — усмихна му се тя. — Колко си галантен! Само не зная колко време ще издържиш.

В този момент влезе госпожа Дюпре. Носеше поднос, отрупан с напитки. Взех си чаша и поговорих с нея, а Ред и Анжелик се оттеглиха. Крадешком поглеждах към тях, докато разговаряха. Личеше, че спорят.

Сините очи на Анжелик святкаха сърдито, докато гледаше брат си. Ред беше напълно спокоен. След малко тя вероятно се предаде — кимна, а след като Ред й пошепна нещо на ухото, се засмя и ме погледна тържествуващо.

Никога не се бях чувствала толкова самотна и нежелана, както в този момент.

— Сигурно искате да се освежите преди вечерята — рече госпожа Дюпре. — Ще ми бъде приятно да ви заведа в къщата за гости. Ще си вземете ли питието?

Прогониха ме много деликатно и аз им бях благодарна. И преди се чувствах неловко в този дом, но сега, като виждах Ред и Анжелик да си шепнат с доближени глави като заговорници, единственото ми желание бе да избягам.

И все пак, като стигнах до вратата, не устоях и погледнах отново към тях. Ред ме наблюдаваше, и то по начин, който вече чувствах… интимен. И, Бог да ми е на помощ, караше ме да се вълнувам.

От пръв поглед се влюбих в къщата за гости. Беше миниатюрно копие на голямата къща, но много по-очарователна. Верандата бе частично затворена с решетка, по която се виеха жасмин и часовниче. Ароматът на цветовете изпълваше нощния въздух — аромат, тежък и сладък като сироп.

Вътре, от уютната всекидневна се издигаше стълбище, което завършваше с малка площадка. Там беше спалнята, а зад нея — банята. Докато голямата къща демонстрираше сдържан вкус, тук всичко преливаше от цветове. На кораловите стени висяха тропически акварели, по масите и скриновете бяха подредени екзотични цветя, а подовете, застлани с наситено червени керамични плочки, излъчваха прохлада.

— Ако имате нужда от нещо, можете да ми се обадите по телефона в голямата къща — каза госпожа Дюпре, застанала на вратата на спалнята, докато си подреждах багажа.

— Благодаря. Всичко е наред — уверих я, но кой знае защо на нея не й се тръгваше.

— Вечерята ще бъде сервирана след половин час. Ще ви стигне ли времето?

— Напълно достатъчно е. Не се притеснявайте за мен. Свикнала съм сама да се оправям.

По лицето й като че мина сянка.

— Зная. Кристофър ми е разказвал за вас, Кристин. Надявам се да се сприятелим, докато сте тук.

Усмихнах се. Бях й благодарна за топлотата и сърдечното отношение.

— Аз също — казах. И наистина го мислех. Имах тревожното чувство, че ще се нуждая от приятел, и то скоро.

Госпожа Дюпре си тръгна и най-после останах сама. Бях извадила почти всичко от куфара. Взех от дъното му снимката, на която бяхме двамата с баща ми, и я поставих на тоалетната масичка. Правена беше на Коледа, последната ни Коледа заедно. Тогава съм била на пет години, и като всички малки момиченца, обожавах баща си. В моите очи той беше съвършен и не можеше да извърши нищо лошо. Вероятно затова преживях така мъчително заминаването му. Дълги години огорчението и обидата, причинени от него, даваха своето отражение върху живота ми.

Докато един ден се събудих, сякаш излязох от дълбок болезнен траур, и си дадох сметка, че все повече започвам да приличам на баба си. Представих си какво ще представлявам след пет години, после след десет, след двайсет — все по-озлобена и по-разочарована с течение на годините. Знаех, че не искам да бъда като нея. Знаех, че трябва да направя нещо, преди да е станало твърде късно.

И тогава си създадох свой свят от мечти и сънища. Тогава започнах да пътешествам из фантазиите си. Там бях красива, привлекателна и желана.

Там можех да бъда обичана.

Съвсем неволно вдигнах очи и видях отражението си в огледалото. Никога не съм хранила илюзии за външния си вид — баба ми се беше погрижила да потисне самочувствието ми. Косата ми беше с трудно определим нюанс между руса и кестенява, а очите ми — скучни, лешниковокафяви. Носът ми беше малко по-остър, отколкото трябва, а брадичката — твърде упорита. Но поне бях надарена с хубав цвят на кожата. Освен това винаги съм била слаба, може би прекалено слаба, особено в сравнение с пищното тяло на Анжелик.

А каква ли изглеждам в очите на Ред? — мислех си, изпълнена с тъга и копнеж. Дали виждаше хубавите страни в мен, или само недостатъците и слабостите?

Стоях, гледах се в огледалото и чувах бабиния стържещ глас на дългогодишна пушачка — сякаш беше в стаята до мен: „Не трябва да разчиташ на външността си, Кристин. По-добре се научи как да използваш главата си“.

И аз наистина се научих да използвам главата си. Станах преподавателка, и то много добра. Макар че това беше професия, от която не можех да забогатея, обичах учениците си, харесваше ми младежката им жизненост. От тях научавах всеки ден по нещо и те правеха живота ми, който иначе би бил празен и самотен, поносим.

От години сама се издържах. Още в колежа парите, които изпращаше баща ми, отиваха за лечението на баба. Да, добре се бях научила да използвам главата си, но не и когато се отнасяше до Ред Сен Пиер. Какво толкова ме привличаше в него години наред?

Тези мисли се въртяха в главата ми, докато се преобличах. След като се срещнахме с Ред в Чикаго, той изцяло завладя мислите ми — и това не бяха само юношески мечти и строене на въздушни замъци. Тогава започнах да сънувам. Сънищата ми бяха мрачни, изкусителни и натрапчиви.

Вероятно затова присъствието му толкова ме тревожеше сега и се страхувах да му се доверя. Моите фантазии много лесно можеха да ме подведат. Трябваше да бъда изключително внимателна с чувствата си.

Но по-късно, когато отидох в голямата къща и седнахме да вечеряме на дългата блестяща махагонова маса, почувствах, че всички мои сънища, свързани с Ред, нахлуха в главата ми. Не можех да си наложа да го погледна, и въпреки това усещането за неговото присъствие ставаше по-силно, по-изпепеляващо — бях като дете, на което е забранен любим сладкиш.

Отпих глътка вино и по вените ми се разля приятна топлина. Оказа се неочаквано удоволствие. Никога не бях докосвала алкохол, дори вино. Ако тежкият алкохолизъм на майка ми не беше достатъчен, за да ме сплаши, смъртта на съпруга ми, причинена от пиян шофьор, извърши останалото и аз бях взела твърдото решение да не вкусвам алкохол.

Но тази вечер направих изключение. Виното действаше успокояващо. Отпих пак и в този миг очите ми срещнаха загадъчния поглед на Рашел Дюпре.

Наблюдаваше ме някак замислено и това ме притесни. Но след малко тя отклони очи.

Отначало се изненадах, че госпожа Дюпре и Рашел вечерят заедно със семейството. Все пак те бяха наети на работа и им се плащаше. Но скоро разбрах, че не Анжелик, а госпожа Дюпре властва на масата. Бдителните й очи със задоволство обхващаха всяка подробност на блестящите сребърни съдове, искрящия кристал и красивите порцеланови чинии със златни ивици.

Масата беше изискано подредена, а храната — много вкусна. Но на светлината на свещите трапезарията изглеждаше потискаща и мрачна. Струваше ми се, че дори стените крият тайни от мен.

Виното ме замая и усетих тревога. Сърцето ми заби по-бързо, а лицето ми пламна. Разговорът се въртеше около мен и пристигането ми в Колумбе, но аз не можех да се съсредоточа. Трябваше да изляза, да се скрия от тези всезнаещи погледи.

Ако не го сторя сега, ще разберат всичките ми тайни, съмнения, страхове и ще ги използват срещу мен.

Рашел пак ме гледаше — втренчено, многозначително. Трудно ми беше да определя какво мисли и чувства.

Анжелик беше по-лесна за разгадаване. Зад спокойните сини дълбини на очите й бушуваше обида. Обида, презрение и може би… омраза.

Притесних се още повече. Погледът на Ред съвсем ме извади от равновесие. Пронизващите сини очи сякаш надничаха право в душата ми…

— Кристин, добре ли си? — Това беше неговият глас — загадъчният чувствен глас от моите сънища. Той разсея мъглата в замаяната ми глава.

Опитах да се съсредоточа и да го погледна, но го виждах смътно, размазано. Съвсем ясно виждах само очите му.

— Добре съм — казах. Гласът ми прозвуча силно и това ме изненада. Би трябвало да е слаб, както аз се чувствах слаба. — Просто съм уморена. Моля да ме извините… — Не зная как успях да се изправя и да изляза от стаята, след като всички ме гледаха…

Намерих задната врата, но навън започнах да се олюлявам.

Между двете къщи имаше градина със сочна, избуяла тропическа растителност. Разпокъсани ниски облаци закриваха звездите и луната, а около краката ми като змия се виеше мъгла. Въздухът беше натежал от аромати. Подухваше лек хладен ветрец.

Вместо да ме успокои, нощта ми подейства още по-възбуждащо.

Всичките ми сетива бяха изострени, будни за живот, както никога досега.

Мракът стана чувствен и коварен, мамеше ме със своите звуци, аромати и сенки. Тръгнах към къщата. В далечината дочух хипнотичния ритъм на вуду барабаните, обсебили тъмнината.

Тези звуци вече не ме плашеха. Изпълваха ме с вълнение — ритъмът им пулсираше в сетивата ми като призив на любим.

— Защо си тръгна така изведнъж?

Плътният глас на Ред дойде откъм сенчестата част на градината. Обърнах се и го потърсих с поглед в тъмнината.

— Нали ти казах. Уморена съм. — Собственият ми глас отново ме изненада. Как можеше да звучи така силно и естествено, когато бях толкова замаяна и объркана?

Ред излезе от мрака и бавно, предпазливо се качи по стълбите на верандата — като че ли всяко негово движение беше премерено със съвършена точност. Застана близо до мен и на слабата светлина изглеждаше невероятно висок, а раменете му бяха огромни. И макар че се чувствах замаяна, в същото време ясно схващах и най-малките подробности. Чувах дори лекото почукване на леда в чашата, която държеше.

— Само затова ли? — Той остави чашата на перилата. Светлината от прозореца на къщата за гости заигра по кристала.

— А за какво друго?

Ред сведе поглед към мен.

— Да, разбира се, какво друго би могло да бъде? — промърмори той. В настъпилата тишина биенето на барабаните се чуваше по-силно и ритъмът им стана по-бърз. Когато очите ни се срещнаха, почувствах как сърцето ми подема същия ритъм.

— Плаши ли те звукът на барабаните? — попита той. — Ако имаш намерение да останеш, ще трябва да свикнеш с тях.

— Не зная дали ще мога. Особено след преживяното снощи и днес.

Той се заслуша в нощта. Главата му бе обърната в посоката, от която идваше биенето на барабаните.

— Всъщност тази церемония се представя за туристите в хотела. В гората има специално място за обреди, недалеч от тук. Жрецът събира по десет долара на човек. Като знаеш това, не ти ли се струва по-малко злокобно?

— И по-малко вълнуващо — чух се да казвам.

Той иронично вдигна вежди.

— Кристин, ти ме изненадваш! Да не би вече да си станала жертва на магиите на Колумбе?

— Не вярвам на магии. — Чувствах, че някога, някъде бях преживяла същото, бях казала същите думи. И преди бяхме говорили за това, двамата с Ред. Изглежда той също си спомняше разговора ни, защото съвършено проведе своята линия.

— Има магии… и магии — промълви.

Близостта му ми въздействаше по особен начин. Беше висок, огромен, и неговата мъжественост едновременно ме плашеше и вълнуваше. Дъхът ми спря, чувствах се слаба и не можех да устоя на желанието да сложа ръце на раменете му и да усетя силните мускули.

Дълбоко в мен се пробуждаха първични и мощни чувства, които бях безсилна да потисна. Внезапно пожелах Ред да ме прегърне, да ме накара да почувствам силата на ръцете му, обвити около мен, чувствеността на неговото тяло, притиснато към моето. Исках да ме целуне продължително и страстно, докато и двамата почувстваме огъня на желанието.

Исках да превърне в действителност всичките ми сънища.

Затворих очи. Ритъмът на барабаните се засилваше и постепенно завладяваше нощта и моите сетива. Леко се олюлях към Ред.

Той хвана голите ми ръце и допирът до кожата ми ме накара да потръпна. Отворих очи и срещнах властния му поглед. После бавно — този миг сякаш продължи безкрайно — той сведе глава и впи устни в моите.

В начина, по който ме целуна, нямаше нерешителност, нямаше го онзи неловък момент на преценяване, търсене, колебливост. Устните му изискваха покорство, той не търсеше, той искаше да получи своето. Не желаеше да се оттегли, а да завладее завинаги душата ми.

Той зарови ръка в косите ми. Продължаваше да държи ръцете ми, макар да бе съвсем ненужно, аз не се съпротивлявах.

Една след друга ме заливаха чувствени вълни, пориви и желания, които бяха първични, неумолими и неподдаващи се на овладяване. Тялото ми тръпнеше, а барабаните в далечината биеха в такт със сърцето ми.

Ръцете ми докоснаха гърдите му и усетих как неговото сърце лудо се удря в дланта ми, чувствах как топлината на тялото му преминава в мен, докато се притискаше към моето тяло. И през цялото време устните му не се откъсваха от моите. Целувката ставаше все по-страстна, спираше дъха ми.

Изгубих се в този мъглив прелъстителен свят на границата на съня и будното съзнание, между фантазията и действителността. Загубих чувство за време — целувката продължи цяла вечност. Пред очите ми сякаш падна мрак, а във вените ми пулсираше огън.

Не бях в състояние да се избавя от завладелите ме чувства, не можех и да се събудя. Освен това не бях сигурна дали искам целувката да свърши. Още не.

Ред беше този, който се отдръпна, но продължи да ме държи за раменете, защото иначе щях да се свлека на земята. Той ме измъкна от тъмнината.

— Какво ти е?

Вече не чувствах близостта му, топлината на тялото му. Френетично го затърсих с ръце, и също както в сънищата, той се върна при мен. Притисна ме в обятията си и ме вдигна на ръце. Чувствах се в безтегловност, докато с лекота ме понесе към къщата и после по стълбите.

Не се съпротивлявах. Все пак всичко това не се случва в действителност, помислих си, докато се притисках към тялото му. Моите сънища бяха позната територия за Ред и за мен. Не беше необходимо да се противя. Можех да се отдам на всяка своя фантазия, на най-дълбоките си и съкровени желания.

Също като насън времето и пространството бяха престанали да съществуват. Осъзнах само, че сме в моята спалня и Ред нежно ме оставя на леглото. Надигнах се и протегнах ръце към него, но той прошепна в ухото ми:

— Не ставай!

Вдигнах ръка и докоснах меката памучна риза, тъмните кичури коса. Усещах ги така истински! Чух как дишането му се ускорява. Той погали лицето ми, после приглади назад косата ми. Ласката беше неописуемо нежна и в същото време изпълнена с огън.

— Ред?

— Да.

— Ти… От плът и кръв ли си? — прошепнах в мрака.

Усетих, че се усмихна, когато отговори:

— От твърде непокорна плът.

Той се отдръпна. Потърсих го отново, но силните му ръце ме повалиха назад. Сгуших се сред възглавниците и зачаках.

Вероятно съм заспала. Когато отворих очи, Ред стоеше до леглото, впил поглед в мен. Там, където преди стаята тънеше в мрак, сега беше осветена от странна трепкаща светлина като от свещ или от огън. Докато отблясъците танцуваха по тялото му, забелязах, че е свалил ризата си. На ръцете и гърдите му изпъкваха силни мускули.

Опитах се да стана, но осъзнах, че не съм в леглото си, а на открито, на голям, плосък камък, който наподобяваше жертвеник. Около мен се виеше мъгла, а някъде отдалече чувах прибоя. Виждах пламъците на огъня, които подскачаха и трепкаха като живи.

Ред приближи. Тъмносините му очи властно проблясваха. Едва тогава осъзнах, че и моите дрехи са свалени. Исках да се прикрия, но не можех да помръдна.

На корема ми с червена боя беше изрисуван странен символ. Гледах го като омагьосана. Кой знае защо, не изпитвах страх.

— Какво се е случило с мен? — попитах. Гласът ми прозвуча кух и далечен.

Ред се усмихна.

— Дойдох да взема това, което ми принадлежи. — Той повдигна ръка. Проблесна златният му пръстен.

Огънят до нас пращеше, наоколо се виеше мъгла, а барабаните отмерваха своя хипнотичен чувствен ритъм.

Бавно, много бавно, Ред се наведе към мен…

Пета глава
Третият ден

Мятах се в леглото, измъчвана от спомени — или по-скоро от неясни впечатления. Снощи… Виното… Ред… О, боже, какво се беше случило?

Погледнах смачканата завивка. Забелязах, че все още съм с роклята, с която бях на вечеря. Бях сама в леглото. Слава богу, било е пак сън, изпълнен с фантазии.

Главата ми болезнено пулсираше. Махмурлук само от няколко глътки вино? Що за късмет…

Спуснах крака от леглото и седнах. Притиснах слепоочията си. Фантазиите не напускаха съзнанието ми.

Ред ме беше целунал. В това поне бях сигурна, защото дори в сънищата си не бях изпитвала подобно вълнение. Само споменът за устните му караше кръвта ми да запулсира във вените и усещах, че се изчервявам.

Завладя ме панически страх. Как ще посмея да го погледна сега, след като сама се хвърлих в прегръдките му? Виното, дори в такова малко количество, беше премахнало наложените от самата мен забрани, моята сдържаност и съмнения. Исках Ред да ме целуне и направих всичко възможно желанието ми да се осъществи.

Но какво друго беше направил, което не си спомнях?

Какво друго бях направила аз?

Измъкнах се от леглото и олюлявайки се, тръгнах към банята. Исках да наплискам със студена вода пламналото си лице. После тържествено повторих клетвата си никога повече да не пия.

Обещанието, което си дадох, ме поуспокои. Но като се погледнах в огледалото, изпитах странното чувство, че виждам отражението на непознато лице. Кестенявата ми коса беше разрошена. Светлината танцуваше в нея — проблясваха златни звездички, които никога по-рано не бях забелязвала. А очите ми, иначе съвсем обикновени кафяви очи, сега сияеха в зелено. Устните ми изглеждаха като наранени, леко подути. Това ме накара пак да си спомня целувката на Ред и червенината на бузите ми се сгъсти.

— Къде е Кристин? — прошепнах аз и докоснах студеното отражение.

„Мъжете избират красиви жени, в които се влюбват, но когато един мъж започне да преследва обикновено момиче като теб, Кристин, той винаги таи задни мисли.“

Гласът на баба ми, който ми се присмиваше. Да можех да притисна ушите си и да заглуша този глас! За съжаление, тя беше погубила самочувствието ми преди години.

А и се страхувах, че има право. Защо привлекателен мъж като Ред Сен Пиер ще прояви интерес към момиче като мен? Той има възможност да избира между красиви, очарователни, изтънчени жени, притежаващи повече грация в малкото си пръстче, отколкото аз — в цялото си тяло.

„И ако не беше такава страхливка, щеше да признаеш — поне пред себе си — че точно затова се омъжи за Дани.“

Горкият Дани.

И той беше несретник като мен. Животът в семейството му е бил нещастен, както и моят. С него бяхме добри приятели и не трябваше да се женим.

Аз поне изпитвах към Дани само приятелски чувства. Той ме обичаше посвоему, беше мил с мен и може би затова винаги съм се чувствала виновна за нашите отношения.

Когато Ред и баща ми дойдоха да ме посетят в Чикаго, вече се срещах с Дани от няколко месеца. Баба ми наскоро беше починала, а аз бях първокурсничка в колежа. В мен се пробуждаха за живот нови чувства, но никое от тях не можеше да се сравни с вълнението, което предизвика у мен Ред Сен Пиер.

Той ме изплаши. Силно. И въпреки това само споменът за него вдъхновяваше сънищата ми дълго, след като си отиде. Често си мислех, че съгласието ми да се оженя за Дани толкова скоро след посещението на Ред и баща ми е отчаян опит да забравя един мъж, който беше далеч от моя свят като човек от луната.

Защо ме целуна Ред снощи? Имал ли е някакви скрити подбуди и какви точно?

Но както и преди, не можех да намеря логично обяснение.

Наплисках лицето си със студена вода, избърсах се и се върнах в спалнята. Беше все още много рано. Стаята се къпеше в мъгливата жълта светлина, предвестница на зората.

Облякох халат, пристегнах го с колан около талията, спуснах се по стълбите и излязох. Хоризонтът на изток изсветляваше. Въздухът в ранното утро беше хладен и изпълнен с аромати — освежителен балсам за опънатите ми нерви.

В Чикаго зората винаги е била любимото ми време от денонощието. Беше ми интересно как духът на града се променя, когато хората по улиците постепенно придобиват реални очертания и сенките на нощта изчезват.

Тук, на острова, нощните сенки и звуци си отиваха с неохота.

— Нека да бъде!

Наоколо беше безлюдно и думите ме стреснаха. Изплашено се извърнах. Долу пред стъпалата видях възрастна едра жена с рокля на крещящи шарки. Държеше червена платнена торбичка и бавно размахваше длан над нея.

Беше така съсредоточена в заниманието си, че не ме забелязваше.

— С този ритуал прогонвам злото. Силата на злото е премахната! — Тя вдигна към мен тъмните си очи и повтори: — Нека да бъде!

Бавно, без да сваля поглед от мен, се заизкачва по стълбите на верандата. Започнах да отстъпвам, но жената бе приковала погледа ми. Незнайно защо, не се страхувах от нея.

— Ти си дъщерята на Кристофър Грегъри — рече тя с напевната интонация, характерна за жителите на острова.

Не можех да откъсна очи от нея. Погледът й ме привличаше. В него нямаше студенина, каквато бях видяла в очите на капитан Батист. Нямаше подозрение, никаква скрита враждебност, а само безкрайна, безкрайна мъдрост. Приличаше на жена, която знае тайните на вселената и може би крие в джобовете си поне едно-две чудеса.

И все пак, кое беше това привидение, появило се така внезапно заедно със зората? Или е била тук още през нощта?

Като че ли отгатнала мислите ми, възрастната жена каза:

— Наричат ме мама Вини.

— Аз съм Кристин Грегъри. — Представянето ми беше неуместно, защото тя вече знаеше коя съм, но не ми идваше наум какво друго да кажа. Тя приближи с мъчително бавни крачки. Изглеждаше толкова нестабилна, че ако не беше възпълна, едно духване на вятъра можеше да я повали. Застана много близо и впери в мен тъмните си очи, почти скрити от абаносовите бръчки около тях, но още ясни и будни.

— Дойдох да ти донеса гри-гри — подаде ми тя червената торбичка.

— Какво е това? — поех я аз неохотно.

— Гри-гри означава много неща. Притежава сила, която може да върши добро или зло — зависи от сърцето на посветения.

— Но аз не вярвам в тези неща — казах бързо и й подадох торбичката. — Не мисля, че имам нужда от това.

Мама Вини не обърна внимание на възраженията ми.

— Има необикновена сила. Носи го винаги със себе си. През нощта го слагай под леглото си. Магията е най-силна, когато спиш. А когато сънуваш, душата ти ще бъде защитена. — Тя сложи ръката си върху моята и затвори пръстите ми около торбичката.

Ръката ми като че ли се затопли. Усещането беше приятно, но аз погледнах уплашено старицата.

— Какво има тук?

— Мандрагора, билката на Сейнт Джон, коренче от дяволско биле, парче метална руда, прах от незнаен гроб.

— Прах от гроб! — Кожата ми настръхна.

— В талисмана има магия — каза тя. — Носи го винаги със себе си.

Съдържанието на торбичката ухаеше леко на сушени розови листа. Опитах да се усмихна с благодарност и да не се замислям много какво представлява прахът от незнаен гроб.

— Благодаря.

— За да намериш баща си, ще имаш нужда от сила.

Погледнах я изненадано.

— Какво знаете за баща ми?

— Той има нужда от теб.

Каза го със загадъчен тон. Изпитах тревожното чувство, че думите й крият смисъл, който не можех да разбера.

— Какво искате да кажете? Виждали ли сте го? Знаете ли къде е?

— Той е жив, но не е добре. Слуга на злото иска да го използва, за да придобие повече власт.

— Как може някой да придобие повече власт чрез баща ми? — попитах разтревожено. — Не разбирам. Освен ако думите ви не означават, че… той е отвлечен. Така ли е? Да не би някой да ви е изпратил да искате откуп?

Мама Вини поклати глава.

— Никой не ме е изпращал тук. Дошла съм да ти помогна. Донесох ти гри-гри, за да те закриля. Същата зла сила иска и на теб да навреди. Трябва да се пазиш. Само ти можеш да спасиш баща си. Двамата сте една кръв. Заедно можете да победите злата сила.

— Но щом никой не иска откуп, защо тогава държат баща ми затворен?

Мама Вини докосна сребърния кръст, който висеше на шията й. Шепнешком произнесе в тишината:

— Защото искат душата му!

Обля ме студена вълна. Погледнах към дърветата. Листата им бяха неподвижни. Старицата сигурно е полудяла, помислих си, но думите й ме изплашиха, както разговорът, който бях подслушала неволно на летището.

„Някои хора притежават способността да завладеят душата на друг човек. Ето какво представлява зомби — жив човек, но без душа. Само тяло, без собствена воля.“

— Не говорите сериозно… — започнах аз, но мама Вини вече се отдалечаваше. — Почакайте, трябва да ми разкажете всичко!

Тя не отговори. Чух я да пее, докато слизаше по стълбите. После потъна в градината.

Настигнах я и я хванах за ръката. Черните й очи ме стрелнаха и аз побързах да я пусна.

— Моля ви! Каквото и да знаете, трябва да ми го кажете.

Тя изглеждаше безкрайно тъжна. Поклати глава.

— Казах ти, каквото мога. Останалото зависи от теб. — След тези думи тя се обърна и се отдалечи.

Проследих я с поглед. Хиляди предположения нахлуха в ума ми. Странният разговор непосредствено след тревожния сън ми се виждаше злокобен.

Злокобен и фатален.

Треперех, макар че вече се затопляше. Влязох в къщата да се облека.

Снимката, на която бяхме двамата с баща ми, лежеше на скрина. Сигурна бях, че снощи я прибрах, и въпреки това тя пак се беше появила там, като талисман.

Или като предупреждение.

Сложих червената торбичка на полираната дървена повърхност и взех снимката. Вгледах се в нея, както бях правила стотици пъти досега.

С баща ми много си приличахме, но докато неговите черти бяха ясни, чисти и привлекателни, моите бяха по-смекчени. Аз представлявах бледо копие на Кристофър Грегъри.

„Двамата сте една кръв.“

Точно в този момент, може би защото думите на старата жена все още ясно звучаха в ушите ми, бях обзета от странно предчувствие. Също като в сънищата си предусещах опасност и насилие.

И кръв. Когато затворих очи, всичко беше обагрено в червено.

Но чия кръв, питах се с ужас, просмукващ се във вените ми. Чия кръв виждах? На баща ми ли? Или моята?

Там, където се допираха до снимката, пръстите ми започнаха да парят. Върховете им горяха, сякаш ги държах на пламък.

Болката се засили. Сърцето ми заблъска бясно в гърдите.

Кожата ми изгаряше, започваше да се набръчква и аз извиках, агонизираща от болка. Опитах се да пусна снимката, но сега като че ли тя ме държеше. Сякаш бях стиснала оголена жица, по която протича електричество — не можех да я пусна.

Ужасена, загледах образите, отпечатани на хартията. Пред очите ми лицето на баща ми се промени. Красивите му черти се изкривиха. Той се състари, заприлича на смъртник… И през цялото време кожата на пръстите ми изгаряше като от невидим пламък.

Отчаяна, почти без да съзнавам какво правя, грабнах талисмана на старицата с другата си ръка и го поставих над парещото място. Снимката се отлепи от ръката ми и падна на пода.

Втурнах се към банята. Подложих пламналите си от болка пръсти под студената вода, но когато ги погледнах, кожата изглеждаше нормална, не беше дори зачервена. А и болката вече стихваше.

Бавно се върнах в спалнята. Взрях се в снимката, която лежеше на пода с лицевата страна нагоре. Наведох се, за да я видя по-добре, но не смеех да я докосна.

Оттам отново ми се усмихваше красивото младо лице на баща ми.

Успокоена, посегнах да я взема. Тогава забелязах, че на снимката има нещо, което не бях видяла досега. Някой беше нарисувал с молив странния символ във вид на змия — веве — върху сърцето на баща ми.

Започвах да полудявам — това беше единственото възможно обяснение. Образите по снимките не се променят. Снимките нямат свойството да изгарят плът. Да. Единственият разумен отговор беше моята лудост.

Ето защо не разказах случката на госпожа Дюпре, когато след малко я видях в кухнята на голямата къща. Не желаех да обсъждам лудостта си с никого, особено когато заради безопасността на баща ми беше важно да вдъхвам доверие.

Защото колкото и развито да бе въображението ми, изчезването на баща ми беше съвсем реално. Трябваше да накарам хората да ме изслушат, особено Ред. Независимо дали това ми се нравеше, или не, аз имах нужда от неговата помощ, за да намеря баща си.

— Колко време мислите да останете на Колумбе, Кристин? — попита госпожа Дюпре, докато наливаше чая, приготвен от билка с приятен аромат, който действаше успокояващо.

Седнахме на кръглата маса в кухнята. През прозрачните пердета струеше слънчева светлина, която сякаш се опитваше да разсее мрака на мислите ми.

Усмихнах се.

— Не мога да си тръгна, докато не разбера нещо за баща ми. Трябва да съм сигурна, че е добре, преди да се върна в Чикаго.

— Може би ще научите нещо още днес — каза тя и вдигна чашата си. Погледна я за миг, сякаш се замисли. После я поднесе към устните си и отпи.

— Срещнах една жена на име Вини — казах уж между другото. — Мама Вини, както се нарече тя самата.

В кафявите очи на икономката като че ли проблесна раздразнение.

— Защо, за бога, е дошла тук?

— Донесе ми гри-гри.

— Надявам се, че сте изхвърлили вонящия й талисман — рече с отвращение госпожа Дюпре. — Без съмнение, опитала се е да ви разстрои с нейните приказки за вуду, магии, зли сили и Бог знае какво още. Не трябва да се отнасяте сериозно към старата жена. Преди много години клетата старица работеше в „Сен Пиер“ и понякога се мотае наоколо, може би защото е самотна. Тя няма семейство, няма с какво да запълва времето си, освен с нейните отрови и врели-некипели. Нарича себе си мамбо, жрица на вуду, как ли не! Малко е сенилна, но не мисля, че е опасна. Освен ако не й повярвате — добави тя с усмивка.

В този момент не знаех вече на какво да вярвам. Отвърнах на усмивката й и попитах между другото:

— Откога двете с Рашел живеете на Колумбе?

— О, това е дълга история — каза тя, сякаш искаше да пропъди някакви лоши мисли. — Кристофър ни доведе тук след смъртта на съпруга ми. В Чикаго двамата бяха добри приятели и Кристофър знаеше, че Мартин ми е завещал… Е, нищо друго, освен обърканото си финансово състояние. Баща ви ми предложи работа и дом за дъщеря ми. Сега Рашел работи в хотела. И двете сме му много задължени.

Изражението й се промени, когато заговори за баща ми. Очите й заблестяха, а строгите бръчки около устата й се смекчиха. Прилича на влюбена жена, хрумна ми изведнъж. В такъв случай нищо чудно, че тя се притеснява за него не по-малко от мен.

Когато погледите ни се срещнаха, бузите й бяха леко поруменели.

— Да се надяваме, че скоро ще се върне — каза тя и побърза да отпие чай.

— Смятам да отида в полицията. Днес трябва да бъде пуснат рапорт за изчезването на баща ми — казах аз. — Надявам се Ред да дойде с мен.

Госпожа Дюпре остави чашата си, която звънна леко, и погледна встрани.

— Нещо лошо ли казах?

В очите й видях притеснение. Тя заопипва горното копче на тъмнокафявата си рокля.

— О, не. Разбира се, че не. Само че… Е, Ред може би е твърде зает в момента.

— С какво?

— В хотела нещата не вървят добре.

— Да не би двамата с баща ми да имат финансови затруднения?

Госпожа Дюпре се обърна и така яростно задърпа копчето, та си помислих, че ще го откъсне.

— Да, имат… затруднения.

— Ред изобщо не изглежда притеснен от изчезването на баща ми — споделих аз. — Не мога да разбера защо.

— Много сте проницателна. В нощта, преди Кристофър да изчезне, двамата имаха бурен спор. Виковете им се чуваха из цялата къща. Беше… ужасно.

— За какво спореха?

Тя сви устни.

— Разказах ви твърде много. Не обичам клюките.

— Но аз имам право да зная — възразих. — Тревожа се за баща си.

— Тогава сама се погрижете за него — каза тя многозначително.

Думите й прозвучаха като ехо на казаното от Вини, но не можех да допусна, че практична жена като госпожа Дюпре вярва във вуду.

— Какво искате да кажете? — попитах изплашено.

Госпожа Дюпре се огледа, сякаш да се увери, че сме сами, и прошепна:

— Ред е решителен млад мъж, Кристин. И много амбициозен. Този хотел означава всичко за него, точно както е означавал всичко за неговия баща и за дядо му. По някакъв странен начин осъзнаването му като личност, като наследник на рода Сен Пиер, цялото му самочувствие, е свързано с тази купчина от хоросан и тухли. Подозирам, че това има нещо общо с някогашната голяма материална загуба в семейството му. Знаете, че Ред е много горд човек.

Да, бях забелязала.

— Какво имате предвид под „голяма материална загуба“?

— Ами — продължи тя притеснено, — не искам да сплетнича, защото сега вие двамата сте от едно семейство… Преди години бащата на Ред и Анжелик загубил всичко — хотела, къщата и парите си — на хазарт. Семейството се оказало разорено. Наложило се да продадат ценните си лични вещи, за да погасят дълговете си. Чувала съм от хора, които работят отдавна в хотела, че Ред, тогава само на дванайсет или на тринайсет години, стоял денонощно на търга и гледал как семейните ценности се продават една по една. Преживяването е оставило дълбоки следи върху характера му.

Представих си как невръстният Ред, сам в тълпата, наблюдава разпродаването на наследството си парче по парче. Странно, но съжалението към него ме накара да го почувствам още по-близък.

— След това се преселили в Щатите, в Чикаго — продължи госпожа Дюпре. — Но мисля, че Ред никога няма да преодолее преживяното унижение. Както разбирам, за всичко обвинява баща си. Твърде мъчително са преживели разоряването. За мен и вас е трудно да проумеем, но когато богати хора като семейство Сен Пиер загубят състоянието си, както и достойнството си, това оставя трайни следи в… живота им. Понякога дори ги променя.

— Може би затова Ред е толкова привързан към хотела — предположих аз.

— О, да. Той е цялото му наследство. И Господ да пази този, който по някакъв начин се окаже заплаха за „Сен Пиер“.

— Как спа?

Бях във всекидневната и гледах портрета на Клодин Сен Пиер Грегъри, който украсяваше стената над камината. Гласът на Ред наруши тишината в стаята, но не ме стресна. Усетих присъствието му още щом влезе. Сега, като заговори, направих усилие да изглеждам спокойна и непринудена. Обърнах се и го поздравих. Но сърцето ми биеше толкова силно, та ми се струваше, че Ред го чува.

— Спах добре, благодаря — излъгах. Очите му проблеснаха. Подозирах, че е доловил вълнението ми. Отново погледнах портрета. — Майка ти е била красива жена, нали?

— Да, беше. — Той прекоси стаята и дойде до мен. Дъхът ми секна. Стоеше толкова близо, че усещах дълбокия възбуждащ аромат на одеколона му.

Усещах изпитателния му поглед, докато се преструвах, че задълбочено разглеждам картината. Краката ми се подкосиха.

Ред бе облечен в тъмен двуреден костюм. В този вид би изглеждал по-уместно на Уолстрийт, отколкото на тропически остров. Но, от друга страна, помислих си, хубавите дрехи са залог за успех и това правило важи навсякъде. А имах чувството, че всичко, което прави Ред, е с цел да преуспее.

— Анжелик много прилича на нея — каза той. — Макар че няма да й стане приятно, ако ме чуе.

— Защо? — Как е възможно да не желае да прилича на това красиво създание, завистливо помислих аз.

— Двете с майка ми не се разбираха. Анжелик не можа да й прости, че се ожени за баща ти.

— Но аз мислех, че…

— Мислиш, че всички сме едно голямо щастливо семейство. — Тонът му стана рязък. — Вероятно ще ти бъде интересно да научиш, че двете с Анжелик имате повече общи черти, отколкото би могла да си представиш. Старите рани трудно зарастват, нали, Кристин?

— Да, понякога — съгласих се аз и си спомних какво ми беше разказала госпожа Дюпре за Ред и баща му. — Грешките на нашите родители ни преследват. Постъпките на твоята майка и на моя баща безспорно са засегнали живота на твърде много хора.

— Но всяко нещо има две страни — каза Ред. — Освен това, когато са обладани от страст, хората действат ирационално. Всичко това сигурно ти е познато. Защото си се оженила много млада… и набързо, както научих. Сигурно си била лудо влюбена.

— Така е. Бях лудо влюбена — казах и добавих наум: „Но не в съпруга си“.

Погледнах го. Спомените ми за случилото се снощи отново се пробудиха. Цяла сутрин се опитвах да ги прогоня от съзнанието си, но сега, когато бях толкова близо до Ред, чувах гласа му и виждах страстта, която струеше от очите му, си спомних всичко…

— Искам да ти кажа за снощи… — Изкашлях се. Лицето ми пламна. Отново се изкашлях. — Може би не съм свикнала да пия. Виното… и… всичко… — Безпомощно вдигнах ръце, като избягвах да го погледна.

— О, да, така е. Ти никога не си опитвала алкохол.

Думите му ме жегнаха, подиграха жалкия ми опит да обясня постъпките си.

Защо, о, защо винаги ме караше да се чувствам толкова неопитна, толкова… нищожна, без самочувствие?

— Говорехме за нашите родители. Това е нещо, което засяга и двама ни. — Той замълча за миг, после продължи: — Ако съдя по идването ти тук, двамата с Кристофър сте искали да разтопите ледовете.

— Да, като начало.

— Което означава, че все още си твърде резервирана?

— Разбира се. Та аз почти не го познавам. До момента на обаждането му преди няколко седмици не бяхме разговаряли години наред.

— Все пак ми се струва странно, че тъй неочаквано е решил да се свърже с теб — промърмори почти на себе си Ред.

— Защо да е странно? — Бяхме си разменили ролите — той разглеждаше портрета на майка си, а аз се взирах в него. Великолепен профил, помислих си. Чертите на лицето му бяха ясни и чисти. Беше невероятно привлекателен — почувствах как ми пресъхва устата при спомена за страстната му целувка, при представата за прегръдката му, когато ме притегли към себе си и телата ни сякаш се сляха.

Изведнъж Ред ме погледна и аз потънах в неговите невероятни очи! Стомахът ми се сви. Споменът от снощи стана осезаем — присъстваше в стаята заедно с нас.

Искаше ми се гри-гри, талисманът, който ми беше дала Вини, да е тук, защото ако се нуждаех от закрила, то моментът беше сега, когато бях заедно с Ред.

Той също мислеше за целувката. Усещах го от начина, по който ме гледаше. Разбирах също или може би само се надявах, че иска отново да ме целуне.

Очите му станаха наситеносини. В стомаха ми сякаш пърхаха полудели пеперуди. Той пристъпи към мен, а аз като че ли се отдръпнах. В главата ми нахлу кръв.

— Кристин…

— Ред? — Гласът на Анжелик, застанала на вратата, ни стресна и двамата. Аз подскочих, а Ред се намръщи. — Защо още не си тръгнал за работа? — попита тя с упрек. Погледът й се местеше от Ред към мен и обратно.

Ред сви рамене, а гласът му прозвуча съвсем спокойно:

— Днес съм решил да отида по-късно.

Тя присви очи и пристъпи в стаята.

— Ти никога не закъсняваш. Всъщност дори нощите си прекарваш там. Той има апартамент в хотела. — Думите бяха предназначени за мен, но не толкова като разяснение, колкото, за да подчертаят последвалата иронична забележка: — И обикновено там се развлича.

— Не виждам и ти да си се разбързала за работа — каза Ред с раздразнение.

— Да, но моят интерес към „Сен Пиер“ не може да се мери с твоя. В края на краищата само работя в хотела — каза тя с огорчение. Насочи поглед към мен. — Освен ако тук също имаш някакви интереси — добави тя.

Лицето ми пламна под лицемерния й поглед. Имах смразяващото усещане, че тя наднича в душата ми и може да прочете и най-съкровените ми тайни.

— Колко време смяташ да останеш при нас, Кристин? — При тези думи тя умишлено се обърна с гръб към портрета на майка си.

Анжелик отново беше облечена в черно — с прилепнала по тялото рокля от трико, по-подходяща за сервитьорка в нощен клуб, отколкото за делова жена. Но аз не възнамерявах да критикувам възгледите й за модата. Защото моята семпла жълта рокля вероятно изглеждаше крайно скучна и консервативна. В този момент страстно се надявах, че кестенявата ми коса все още блести със златист оттенък и очите ми не са загубили красивия зелен нюанс. Но колкото повече стоях редом с Анжелик, толкова по-обикновена се чувствах.

— Колко време ще остана зависи от това, кога ще науча нещо за баща си.

— Не трябва ли да се връщаш при твоите хлапета? — изгледа ме изпитателно тя. — Ти си учителка, нали?

— Да. — Интересно, какво ли цели с тези въпроси, мина ми през ума.

Тя се усмихна.

— Нали знаеш какво казват хората: „Онези, които могат, го правят, а които не могат — учат другите“. Или сънуват.

Като че ли това момиче надничаше в главата ми и четеше мислите ми. Откъде би могла да знае за моите сънища? Нямаше откъде. Значи беше отгатнала. Или пък, както току-що каза, такова е нейното мнение за мен — че това е всичко, на което съм способна.

В този момент ме обзе гняв. Решителността ми сякаш се пробуди. Ред и Анжелик винаги са постигали каквото искат. Но този път — не! Ако искат да замина, ще останат дълбоко разочаровани.

Вирнах предизвикателно брадичка и смело погледнах Анжелик в очите.

— Имам пролетна ваканция. А ако се наложи да остана по-дълго, ще си взема отпуск.

— Възможно е да се наложи — каза тя. Очите й също святкаха от гняв. — Кристофър може да се появи днес, утре, следващата седмица. Но ако имаме късмет, може никога да не се върне!

— Анжелик, мисля, че каза твърде много — намеси се Ред.

Но аз почти не чух думите му. Омразата, с която Анжелик говореше за баща ми, ме шокира. Тя дори не се опитваше да я прикрие.

— Защо го мразиш? — попитах хладно, без да се замислям, че защитавам човек, който ме беше изоставил преди много години. — Какво ти е сторил баща ми?

— Той уби моя баща!

В стаята настъпи напрегната тишина. Гледах Анжелик и не можех да повярвам на ушите си.

— Какво говориш?

— Много добре ме чу. — Сините й очи, които толкова много приличаха на очите на Ред, святкаха с омраза. — Кристофър желаеше майка ми и не позволи на никого да се изпречи на пътя му. Дори на татко. Затова го уби.

— Анжелик, достатъчно! Ти не си на себе си! — Когато тя понечи да продължи, Ред хвана ръката й. Тя се дръпна, хвърли ми унищожителен поглед, извърна се и избяга от стаята.

Обърнах се към Ред.

— За какво, по дяволите, говори тя?

— Както каза ти, всичко това е в миналото и най-добре е да го оставим там.

Поклатих глава.

— Не можеш да пуснеш бомба и да я оставиш да избухне по-късно. Искам да зная точно какво имаше предвид Анжелик.

Ред въздъхна и прокара пръсти през косата си.

— Анжелик говори прекалено много — каза той мрачно. Прекоси стаята, отвори вратата към терасата и лекият ветрец изпълни стаята с ухание на свежи цветя. — Хайде да излезем.

Последвах го през стъклената врата на застланата с тухли тераса. Утрото беше прекрасно. На фона на зеленината на евкалиптовите дървета, индийската смокиня и боровете тук-там припламваха огненочервени цветове, огрени от слънцето. Над главите ни малки жълти птици прелитаха като стрели и кацаха по високите клони на боровете. Тяхното радостно чуруликане изпълваше въздуха с възбуда.

— Е? — казах нетърпеливо. — Чакам обяснение.

— Да, зная. — Ред ме погледна хладно и предизвикателно. Ала чувствах, че в бездънните дълбини на очите му, както при тихите води, се крият опасни течения. — Сигурен съм, че си чувала как мама и Кристофър се срещнали в Чикаго и се влюбили един в друг, макар че и двамата били женени. — Той ме погледна, като че ли внимателно преценяваше каква ще бъде реакцията ми. — Пръв получил развод Кристофър. Както научих по-късно, двамата с майка ти и без това имали намерение да се разведат.

— Не е вярно! — разгорещено възразих аз. — Въобще не се е споменавала думата развод, докато твоята майка… Докато той не се запознал с Клодин Сен Пиер.

— Тогава си била дете, Кристин. Убеден съм, че не са обсъждали проблемите си пред теб. И тъй, Кристофър е свободен, но моят баща, Стефан, отказва да даде развод на майка ми. Тя завежда дело и следва объркана съдебна битка, която не довежда до нищо. Анжелик искаше да остане при баща ни, но въпреки че майка ни имаше любовна връзка, съдът присъди и двама ни на нея. Сестра ми не можа да й го прости.

— Но как може да обвинява баща ми за това? Той ви е довел обратно всичките тук, в Колумбе. Помогнал ви е да откупите хотела и тази къща. Върнал ви е наследството в буквалния смисъл на думата.

— Да — съгласи се Ред, но долових колебание в гласа му, като че ли не споделяше напълно мнението ми.

— Как почина баща ти?

За миг по лицето му премина сянка, която остави у мен смътното чувство за надвиснала гибел. Докато чаках отговора му, започнах да треперя и обгърнах с ръце тялото си.

Той заговори бавно, сякаш търсеше думите в дълбоко, тъмно, скрито кътче на душата си.

— След обявяването на съдебното решение баща ми се прибрал вкъщи и се застрелял.

Шеста глава

Седях на обляната в слънце тераса. Анжелик и Ред отдавна бяха отишли на работа. Надявах се ярката светлина да разсее мрака, който беше изпълнил сърцето ми. Зад мен се издигаше къщата, приятна и очарователна през деня, но криеща толкова тайни, събрала в себе си толкова човешки страсти.

Не знаех дали баща ми си даваше сметка колко силно е засегнала живота на всички ни постъпката му преди години. И въпреки това чувствах, че сега го разбирам по-добре. Можех да разбера отчаяната любов между мъж и жена и факта, че тя може да дойде най-неочаквано, без да бъде насърчавана от никого. Потвърждаваше се старото клише — такива неща се случват.

Беше се случило и на мен.

Но любовта, която изпитвах към Ред, лесно можеше да стане опасна. Не можех да позволя чувствата да влияят на преценките ми. Каквото и да се случи, намирането на баща ми стоеше на първо място.

Слънцето се издигна и терасата потъна в сянка. Потръпнах от прохладата и станах. Заобиколих къщата и излязох отпред. Когато наближих паркинга, видях Рашел и госпожа Дюпре. Двете си говореха, застанали до една кола. Вратата откъм шофьорското място беше отворена. Рашел, подпряла се на покрива на колата, беше обърната към майка си. Не можех да видя лицето на госпожа Дюпре, но по навъсеното изражение на дъщеря й разбрах, че двете спорят.

Поколебах се дали да продължа, но Рашел ме видя през рамото на майка си. Двете жени се обърнаха към мен и мигновено надянаха еднакво ведри маски.

— Кристин, Рашел тъкмо тръгва на работа. Не искате ли да слезете с нея? Нали споменахте нещо за подаване на рапорт в полицията — каза непринудено госпожа Дюпре.

— Великолепно. Чудех се с какво да се придвижа.

— След като отидем до хотела, можете да използвате колата ми — предложи Рашел. Не личеше дали го направи от учтивост, или иска да ме накара да се чувствам задължена. Каквато и да беше причината, аз приех и изтичах за чантата си.

След минути вече се спускахме от планината. Не можех да не сравня нейното шофиране с това на Ред. Тя караше сковано и предпазливо, а той — невероятно самоуверено. Прекалената й предпазливост обаче не действаше успокояващо. Все пак се отпуснах на седалката и опитах да се порадвам на гледката.

Слънцето постепенно освети върха, който се издигаше от дясната ни страна и сякаш запали короните на дърветата. Облаци от птици летяха в небето — толкова ясно и синьо, че изглеждаше чупливо като стъкло.

— Откога работите в „Сен Пиер“? — полюбопитствах аз.

Кафявите й очи нито за миг не се отклониха от пътя.

— Откакто завърших гимназия.

— А какво работите?

Тя ме погледна така, сякаш беше сигурна, че отговорът ми е известен.

— Аз съм лична секретарка на Ред.

Не зная защо, но това откритие ме изненада. И ме притесни. Дали защото снощи, с някаква частичка от съзнанието си, бях забелязала как тя гледаше Ред и не можех да си обясня отношенията им?

Това пак се дължи на твоето въображение, смъмрих се аз. Виждах задни мисли и скрити мотиви в израженията на всички. И щом въображението ми беше толкова силно, че можех да накарам една снимка да опари пръстите ми, Бог знае какво още можех да си измисля. Вероятно дори несподелена любов.

Погледите ни се срещнаха за миг. Аз се усмихнах.

— Колумбе е много красив остров — продължих. — Сигурно го обичате.

— Нещата невинаги са такива, каквито изглеждат — каза тя с безизразен глас. — В Колумбе има хора, които смятат острова за по-лошо място и от затвор.

Незнайно защо, думите й ми припомниха мрачното предсказание на Вини: „Той е жив, но не е добре, слуга на злото го е…“

Бързо погледнах Рашел, но тя се държеше спокойно и в поведението й нямаше нищо подозрително. Изглеждаше ведра, невинна и може би дори малко тъжна.

Хотел „Сен Пиер“ приличаше на великолепна перла. Целият комплекс блестеше със своята белота на зеления фон на пищния тропически пейзаж. Увенчаваше като корона върха на стръмно възвишение и гледаше към набраздените сини води на Карибско море. Вероятно от всяка стая се разкриваше прекрасна панорама към морето и планината. Същински рай. През живота си не бях виждала такава красота.

Обстановката вътре се оказа не по-малко впечатляваща, бих казала дори прекалено — с огромни стъклени стени, през които се виждаше морето, високи палми в саксии, струпани във всеки кът, и пълзящи растения с пищно разцъфнали цветове, които обвиваха колоните и очертаваха извивките на арките, позлатени клетки с малки птички, висящи от тавана, и бликаща вода от устата на делфини или от старинни съдове в ръцете на ангелчета.

— Благодаря, че ме докарахте — обърнах се към Рашел.

Бяхме във фоайето. Тя ме погледна с хладно безразличие, макар да подозирах, че зад студената маска бушува напрежение, което тя се стараеше да прикрие.

— Искате ли да видите Ред, преди да тръгнете?

Замълчах. Всъщност исках, но нещо ме караше да не издавам желанието си пред нея. Смятах да помоля Ред да ме придружи при капитан Батист, защото ако отидех сама, честно казано, нямаше гаранции, че полицаят ще ме изслуша.

— Добре — съгласих се. В израза й нищо не се промени. Обърна се и ме поведе през фоайето и коридора. От отворените врати на кабинетите сякаш ме приветстваше и ме връщаше към действителността познатият звук на компютри, ксерокси и калкулатори.

Офисът на Рашел беше свързан с кабинета на Ред и през отворената врата го видях седнал зад огромно бюро. Притиснал с рамо телефонната слушалка, той съсредоточено пишеше нещо. Изведнъж затвори телефона и стана.

— Какво, по дяволите, си направил? Мисля, че съвсем ясно ти обясних!

Плътният му глас, силен и изпълнен с презрение, ме стъписа, макар веднага да разбрах, че упрекът не е отправен към мен. В кабинета му имаше човек, когото не виждах.

Ред пак повиши глас и аз с неудобство погледнах Рашел. Тя бе седнала зад бюрото и в момента прибираше чантата си. Не вдигна очи.

— Разбираш ли какво значи това? — каза Ред студено. — Плащам ти, за да изпълняваш заповеди, а не да вършиш бъркотии. Ясно ли ти е?

Разгневеният заплашителен тон ме слиса. Не можех да си представя какво трябва да е извършил човек, за да предизвика такава подигравка и неприкрита ярост. Чувах как другият се опитва да каже нещо в своя защита, но напразно — Ред не го слушаше. Продължи своята тирада, докато ме накара да изпитам истинско съчувствие към жертвата, независимо какво беше извършил човекът.

Бях в недоумение. Дали да не си тръгна веднага, преди да ме е видял? Защото след сцената, на която станах неволна свидетелка, не бях сигурна дали Ред ще бъде в настроение да ми услужи. Но се оказа много късно, защото мъжът, предизвикал яростта на Ред, в този момент излезе. Главата му беше леко приведена, явно бе потиснат, но когато погледна към мен, в очите му искреше гняв.

Трепнах от изненада.

— Жан Марк?

Той ме погледна плахо през рамо.

— Да. Радвам се, че сте добре, господарке.

— Което далеч не дължа на вас — казах аз и изпитах удоволствие да го видя притеснен. — Защо ме оставихте в онова гробище? Защо сте излъгали за стъклото? Как го сменихте толкова бързо?

Въпросите рукнаха като силна струя вода. На лицето му се изписаха противоречиви чувства. Пак погледна към кабинета на Ред.

— Не разбирам какво искате да кажете. Свърши бензинът. Отидох в Порт Роаял, за да донеса. Когато се върнах, вас вече ви нямаше.

— А счупеното стъкло?

Тъмните му очи срещнаха доста смело моите и Жан Марк сви рамене.

— Намерих колата точно както я бях оставил.

Лъжец! — идеше ми да извикам, но нещо ме спря, нещо в лицето му — някакъв неописуем страх. Не знаех какво да мисля. Ами ако той казваше истината? Може би беше така. Може би лъжкинята бях аз и се самоизмамвах, като вярвах на глупавите си сънища.

— Кристин! — Ред бе застанал на вратата. — Какво правиш тук?

— Аз… Трябва да поговоря с теб.

Той се обърна към Жан Марк:

— Това е всичко засега.

Жан Марк ме погледна за последен път, обърна се и бързо излезе.

— Влез — каза Ред, без да си направи труда да прикрие раздразнението в гласа си. Като се има предвид как се чувствахме двамата в момента, бях дошла в най-неподходящото време. Въпреки това влязох в кабинета.

Ред вече беше седнал зад бюрото си и съсредоточено разлистваше някаква папка.

— Какво има, Кристин?

— Като начало, можеш да ми кажеш за какво говорехте с Жан Марк.

— Щом е необходимо да знаеш, изразих възмущението си, че те е оставил сама онази нощ. Назначен е за пробен период и го наблюдаваме как работи.

— Той отказва да признае, че стъклото беше счупено — казах аз и се намръщих.

— Да. Така твърди.

— И ти му вярваш?

— Не съм казал това. Но Жан Марк е лоялен като служител. До този инцидент не е имало причина да не му вярвам.

— В такъв случай сигурно има причина да не вярваш на мен?

Ред въздъхна и остави папката.

— Той получи служебно наказание, Кристин. Официално. И ще се впише в досието му. Без доказателства за твоето твърдение не виждам какво друго мога да направя. Ако го уволня, ще пострада цялото му семейство. На острова не се намира лесно работа. Докато нямаме нова информация, мисля, че ще е най-добре да не се занимаваме с този случай, поне засега. Искаше да говориш с Жан Марк — ето че го направи. Има ли нещо друго?

— Като глупачка си мислех, че ще ми помогнеш да открия баща си. — Гласът ми трепереше от сдържан яд. — Сега виждам, че твърде малко се интересуваш и от двама ни.

Сините очи се вдигнаха.

— Така ли мислиш?

— Не е ли очевидно?

— Да — каза той бавно, с неразгадаем израз. — Мисля, че е очевидно.

Тонът му ме обърка. В този миг бих могла да се закълна, че говорехме за различни неща.

— Значи го признаваш?

След кратко колебание той отговори:

— Признавам, че съм объркан и не знам какво да правя. Ти чу капитан Батист. Нищо официално не може да се предприеме, докато не изтекат четирийсет и осем часа от момента на изчезването.

— Които изтичат днес. Бих искала да дойдеш с мен до полицейското управление за пускане на рапорт.

— Не съм ти необходим.

— Да, но мисля, че капитан Батист ще е по-склонен да предприеме нещо, ако ти си с мен. Бих искала да отидем сега.

— Невъзможно е. Не мога да се отделя оттук още няколко часа. Имам ангажимент след по-малко от… — той погледна златния си часовник — пет минути. Ако държиш да отидем заедно, рапортът ще трябва да почака.

Отидох до вратата и предпазливо я затворих. После се обърнах към Ред:

— Не ти вярвам. Как можеш да седиш спокойно и да мислиш за глупавите си ангажименти, когато баща ми е изчезнал! Може да е ранен или болен, или… Нещо по-лошо, но теб сякаш изобщо не те интересува!

Той ме изгледа.

— Свърши ли?

— Не, не съм свършила. Никой не го е грижа за баща ми, особено теб и Анжелик. А ако не беше той, сега и двамата нямаше да сте тук. Как може да си толкова коравосърдечен?

Ред се изправи бавно. Очите му станаха тъмносини като индиго. Тогава си помислих, че може би съм отишла твърде далеч.

— Нека изясним едно, Кристин. Ти изглежда смяташ, че Кристофър е откупил хотела и просто ми го е подарил от щедрост. Съвсем не е така. Помогна за много голяма част от сумата — това е истина, но аз посветих всичко на този хотел — включително кръв, пот и не малко сълзи. На практика го ръководя съвсем сам през последните няколко години, и ако някой се е жертвал… този някой не е бил Кристофър, повярвай ми.

— Какво искаш да кажеш?

— Искам да кажа, че не трябва да правиш прибързани заключения. Колкото до търсенето на баща ти, направил съм всичко, което би могло да се направи, с изключение на рапорта в полицията. И за него ще се погрижа по-нататък, но не мога да оставя всичко и да отида точно сега.

— Добре! — Тръгнах към вратата и подхвърлих през рамо: — Но ако му се случи нещо, ще тежи на твоята съвест, Ред. Ако не се върне…

— О, ще се върне, бъди спокойна — отговори той. — Винаги се е връщал.

Качих се в колата на Рашел и запалих мотора. Началото не беше окуражаващо, но трябваше да го очаквам. Никой нямаше да ми помогне да намеря баща си. Дори Ред. Бях съвсем сама.

Добре, така да бъде.

Почти през целия си живот съм била сама. Ако си мислеше, че като не ми съдейства, ще ме принуди да напусна Колумбе, Ред дълбоко се лъжеше. Защото за мен вече нямаше връщане.

Когато влязох в града, улиците се оказаха тесни и опасни. Препълнени автобуси влизаха и излизаха от платното, без да си правят труда да дават мигачи. Рев на клаксони се опитваше да заглуши виковете на жените, които продаваха стока по тротоарите.

Щом намерих свободно място, паркирах колата и продължих пеш. Управлението на полицията представляваше двуетажна сграда с овехтяла гипсова мазилка, украсена с ковано желязо. Беше разположена в центъра на града, близо до площада. Едър пълен мъж с кафява униформа седеше зад огромно бюро и от време на време лениво биеше мухи със свит на руло вестник. Приближих до бюрото и изложих целта на идването си. Той едва ме погледна.

— Капитан Батист излезе — каза апатично. — Друг може ли да ви помогне?

Накратко обясних ситуацията. Без да ми зададе нито един въпрос, той порови по бюрото и извади формуляр, който постави на дъска за писане.

— Попълнете това. И от двете страни.

Взех дъската и формуляра и седнах до един отворен прозорец. Макар че на тавана бръмчеше вентилатор, вътре беше задушно. Почувствах, че по гърба ми избива пот.

Започнах да попълвам формуляра, като се мъчех да отговоря на въпроси за човек, когото не бях виждала десет години. Бях стигнала до половината, когато усетих, че някой ме гледа. Не беше нещо ново за Колумбе, където всички чужденци, особено американците, предизвикваха неприязън. Чувството не ме лъжеше. Вдигнах очи и се огледах.

Един мъж — американец, ако се съди по вида му — седеше в отсрещната част на помещението и тихо разговаряше с млада тъмнокожа жена, която не пускаше ръката му. Той пък не откъсваше очи от мен.

Беше на около трийсет години. Привлекателен, с руса коса и светлосиви очи. Бе облечен с костюм, започнал да изгубва свежестта си от жегата. Когато го погледнах, попиваше потта от челото си с бяла носна кърпа. Кимна ми едва забележимо, сякаш за да признае, че умишлено ме гледа. Скоро приключи разговора и дойде при мен.

— Госпожица Грегъри?

— Да?

— Вие не ме познавате, но на мен ми се струва, че ви познавам добре — каза той с любезна усмивка. — Казвам се Лорънс Крофърд.

— Откъде знаете името ми, господин Крофърд?

— Аз съм адвокат на баща ви. Неволно чух разговора ви с Дюмон преди малко. Кристофър Грегъри е изчезнал, така ли? — попита той, сякаш не можеше да повярва.

— Да, боя се, че е така.

Той отново прокара смачканата бяла кърпа по челото си.

— Това е… невероятно. Откога?

— Госпожа Дюпре, икономката, го е видяла за последен път преди два дни сутринта. Помислила, че тръгва за работа, но оттогава никой не го е виждал, нито е говорил с него. Това е особено тревожно, защото той знаеше, че пристигам.

— Да, наистина, той с нетърпение очакваше вашето посещение.

— Значи и вие сте знаели за идването ми?

— Разбира се. Кристофър ме информира още първия път, когато ви телефонира. Госпожице Грегъри — може ли да ви наричам Кристин? Мисля, че трябва да поговорим. Ако заедно напънем мозъците си, може да хвърлим повече светлина върху това… нещастно развитие на събитията. — Той погледна многозначително през рамо. Дюмон енергично плесна поредната муха. — Но по-добре да не разговаряме тук. Би ли обядвала с мен?

— Щом имате информация за баща ми, господин Крофърд, естествено, че ще дойда. Да тръгваме веднага.

— Отлично — каза той и се усмихна. — Но моля те, наричай ме Лорънс.

Без да казвам нищо, подадох формуляра на Дюмон и го помолих да предаде на капитан Батист да ми се обади по телефона, макар да бях убедена, че той няма да ми позвъни.

— Откога си в Колумбе, Кристин? — попита Лорънс Крофърд след поредната хапка димяща задушена риба.

— От завчера. — Самата аз си вземах от храната малко по-стеснително. Седяхме на открито в „Бадемовото дърво“, очарователен малък ресторант със сенчеста тераса, която гледаше към Карибско море. Лек бриз подухваше и листата на палмовите дървета шумоляха като сатен. Денят беше ясен, великолепен, но над морето бяха започнали да се събират буреносни облаци.

— И откакто си тук, абсолютно нищо не можа да научиш за баща си, така ли?

Въздъхнах и отместих чинията.

— Абсолютно нищо. Сякаш е изчезнал от лицето на земята.

— Това никак не ми харесва. — Той ме гледаше изпитателно. — Нещо не е наред.

— Точно така мисля и аз — отговорих, благодарна, че някой ме разбира. — И най-лошото е, че никой не го интересува, ни най-малко!

— Дори бих се изненадал, ако беше обратното — промърмори той, грижливо сгъна салфетката и я остави. Вдигна поглед. — Какво знаеш за баща си и Ред Сен Пиер, по-точно за деловите им отношения, свързани с хотела?

— Не много. Зная, че са съсобственици.

— Кристофър има по-големи права. Той притежава петдесет и пет процента от имота. Ред притежава останалия дял, но баща ти взема по-голяма част от печалбата и има решаващата дума. Не е нужно да ти казвам, че това е в основата на немалко проблеми през последните няколко години.

— Какви проблеми?

— Ред е импулсивен. Авантюрист, също като баща си, както разбирам. Не го удовлетворява печалбата от „Сен Пиер“ и постоянно планира рисковани стъпки, без гаранция за успех. А Кристофър винаги е бил по-консервативен. През последните две години разминаването между тях стана толкова голямо, че баща ти смята да се оттегли.

— Имаш предвид, че възнамерява да продаде своя дял, така ли?

— Иска да продаде своя дял от хотела и къщата — да, тя също е негова — и да се върне в Щатите.

— Да се върне ли? Но… Защо тогава трябваше да ме моли да идвам тук?

Лорънс сви рамене. Погледът му се рееше над морето.

— Мисля, че се е страхувал от нещо — каза той толкова тихо, та отначало реших, че съм го разбрала погрешно.

Стиснах ръба на масата.

— Моля?

— Преди няколко седмици баща ти дойде при мен и сподели всички тези съображения. Стигало му толкова, каза. До гуша му дошло от постоянните битки и от вечното напрежение. Знаеше, че имам кандидат за хотела. И сега го имам. Моите клиенти все още много се интересуват от „Сен Пиер“. С Кристофър почти бяхме стигнали до споразумение за сделката.

— А Ред какво мисли?

Лорънс се изсмя мрачно.

— Естествено, че е бесен. Самият той не притежава капитал, за да откупи дела на Кристофър, а новите съсобственици могат да го принудят да се откаже и от своя дял. Сигурен съм, че ще направи всичко възможно, за да попречи на тази сделка.

Вдигнах очи и погледите ни се срещнаха.

— Но той не би могъл…

Лорънс пак сви рамене.

— Не обвинявам никого за нищо. Просто мисля, че трябва да знаеш всички факти. Последните няколко пъти, когато видях баща ти, той беше изплашен. Държеше се като параноик, понякога в думите му нямаше логика. Говореше за сънища, за видения.

Цялата настръхнах. Престанах да чувам шума наоколо. Ръцете ми трепереха. Мили боже, нали и из самата сънувах и имах видения!

Лорънс се огледа внимателно и заговори тихо:

— Баща ти смяташе, че някой иска да му стори зло. С помощта на вуду.

Ръката ми трепна. Едва не разлях чашата с вода.

— Сигурно той не вярва в тези неща…

— За странични хора като теб и мен е трудно да разберем нравите тук, в Колумбе — каза Лорънс тихо и с тревога. — Но аз съм виждал неща, които са необясними. Истинските последователи на вуду са навсякъде, из целия остров, във всички сфери на живота. Човек не може да разбере на кого да се довери. Повярвай ми, така е.

Замълча, а после продължи:

— Бях приятел на баща ти и бих искал да бъда и твой приятел. Нека те посъветвам нещо. Вуду е игра на ума наред с другите му проявления. Силата на последователите на вуду идва от това, че те разчитат на страха, както и на магиите. Ако им се поддадеш, ако позволиш да станеш уязвима, тогава е най-опасно. Вудуистите, които притежават истинска сила и знания, са хитри и коварни. Могат да се престорят, че са най-добрият ти приятел, дори любим — каза той и ме погледна изпитателно. — Ако някой е сторил нещо лошо на Кристофър — да не дава Господ — тогава и теб те заплашва опасност.

— Защо ще искат да ми сторят нещо лошо? — попитах вцепенена. — Не притежавам нищо, което да ги заинтересува.

— Може би още не.

— Какво значи това?

— Мой професионален дълг е да пазя тайната на клиента си — каза той и извинително сви рамене. — За съжаление, нямам право да ти кажа всичко, което смятам, че трябва да знаеш. Да се надяваме, че Кристофър ще се върне… и то скоро.

— Ще се върне — казах аз. Изведнъж осъзнах, че Лорънс през цялото време говореше за баща ми в минало време, а аз… приех това, без дори да забележа. Този мисъл ме разстрои и нямах търпение да си тръгна, за да избягам от Лорънс Крофърд и злокобните му предупреждения.

Нервно отместих стола си и станах.

— Трябва да се прибирам. Благодаря за обеда. И за разговора.

Той не стана, а хвана ръката ми и я задържа.

— Ако някога почувстваш нужда от приятел на острова, Кристин, помни, че ще ти помогна.

Тогава направи нещо съвсем неочаквано. Вдигна ръката ми и леко я докосна с устни.

Опитах се да скрия изненадата и се усмихнах, благодарих му пак и издърпах ръката си. Когато се обърнах, за да си тръгна, нещо ме накара да погледна към терасата — необясним натрапчив импулс.

Тогава го видях.

Ред Сен Пиер седеше на една маса с Анжелик и още някакъв мъж, когото не познавах. Разговаряше с тях и жестикулираше, но бе впил поглед в мен. Анжелик също ме гледаше.

Очите и на двамата проблясваха гневно… заплашително.

Седма глава

— Съжалявам, че се забавих. Много ви благодаря за колата — казах на Рашел и й подадох ключовете, след като се върнах в хотела.

Тя ги пусна в чекмеджето на бюрото си.

— Можете да я вземате винаги, когато имате нужда — каза пресилено любезно, без топлота.

Рашел е загадка, мина ми през ума. Беше много хубава — мургава, с гъста черна коса и стройна фигура. Обличаше се по-консервативно дори от мен. Но това е сравнение, което не е ласкателно и за двете ни.

— На работа съм до късно — каза тя. — Ако смятате да поостанете, ще ми бъде приятно да ви закарам. А ако не, ще извикам някой от шофьорите.

Нямах особено желание да се прибирам в къщата. Там многото свободно време и пространство ме предразполагаха към невесели мисли.

— Ще се поразходя из хотела — казах й. — Искам да видя… Дори съм сънувала… — Замълчах. — Бих искала да видя кабинета на баща си, ако е възможно.

Рашел леко се намръщи и погледна затворената врата към кабинета на Ред.

— Да, разбира се — съгласи се тя, извади ключ от чекмеджето и ми го подаде. — Кабинетът е точно отсреща.

Взех ключа и го стиснах, сякаш се боях, че ще изчезне.

— Благодаря.

Но не влязох веднага. Позабавих се в коридора. Притеснявах се. Струваше ми се като посегателство към личния му живот, а ако трябва да бъда напълно честна пред себе си, малко се страхувах, че ще открия нещо, което не исках да узная.

За малкото време, прекарано тук, получих доста различна представа за човека, когото някога познавах. Но това беше толкова отдавна, помислих си тъжно.

Пъхнах ключа в бравата, завъртях го и отворих вратата.

В стаята беше хладно и вече се чувстваше лек мирис на застояло, макар че е била неизползвана съвсем кратко време. Влязох в кабинета и се огледах, като опитах да си представя как баща ми седи зад голямото старинно бюро с лице към вратата или пък прав до прозорците, които заемаха цялата стена и разкриваха великолепна панорама — виждаха се и планината, и морето.

Нерешително седнах на кожения стол зад бюрото и прокарах длан по гладката полирана повърхност на плота. Очите ми се замъглиха от вълнение.

Карибско море оставаше зад гърба ми. Почувствах се особено близка с баща си, по-близка, отколкото в онези години.

Той имаше нужда от мен.

Това чувство ме прониза и ми се зави свят. Може би заради предупрежденията на мама Вини, госпожа Дюпре и Лорънс Крофърд. А може би така ми се искаше някой, който и да е той, да се нуждае от мен. Не знаех със сигурност причината, но чувството беше толкова силно, че ме изплаши.

Баща ми имаше нужда от мен, а аз бях безсилна да му помогна.

Не помня колко време съм седяла така, завладяна от тези чувства. Доспа ми се. Миризмата на застояло ми действаше като приспивателно. А може би защото не се бях наспала през нощта. Клепачите ми сами започнаха да се затварят. Само за малко, помислих си аз…

Събудих се с неприятното чувство, че ме наблюдават. Не зная колко съм спала, но явно бе станало късно — в кабинета беше тъмно. Зад мен, някъде отвъд морето, слънцето беше залязло, а здрачът беше покрил острова като кадифена мантия.

Сетивата ми се изостриха.

Предпазливо огледах тъмния кабинет — сякаш очаквах, че ще видя баща си.

Не. Кабинетът беше празен. Само аз бях в него. Съвсем сама.

Но странното чувство не ме напускаше. Не исках да тръгвам.

— Татко? — прошепнах.

Никакъв отговор. Само слабото ехо на собствения ми глас.

Кожата ми започна да настръхва от усещането за тези невидими очи. Чувах биенето на сърцето си.

Бавно, със страх, обърнах глава и погледнах през прозорците зад мен.

Той беше там, застанал на края на скалата, която се издигаше над морето.

Навън имаше мъгла и отначало си помислих, че това е зрителна измама. Но продължих да се взирам и привидението прие по-определени очертания — вятърът издуваше дълга бяла роба, а лицето беше покрито с бяла качулка.

Гледах, без да мога да откъсна очи. Ръката му се повдигна бавно и направи знак, че ме вика. Това беше видението от сънищата ми в Чикаго, от повтарящия се кошмар, който предвеща идването ми в Колумбе. А сега сънувах ли?

Затворих очи и пак ги отворих. Още беше там, движеше се към прозореца, плъзгаше се в мъглата, плуваше, като че под него нямаше земя. Сега почти различавах лицето, само още две крачки да направи и щях да разбера.

Тогава, точно преди да достигне прозореца, спря, сякаш се разколеба на ръба на някаква невидима бездна, която не можеше да премине. Мъглата се виеше и кълбеше, бялата роба се вееше, но самото видение не се движеше.

Бавно, като в транс, станах и заотстъпвах към вратата, без да свалям очи от фигурата. Когато напипах бравата, понечих да се обърна с гръб към прозореца.

— Помогни ми!

Дали наистина чух вик или халюцинирах от ужас, никога няма да разбера. Изпуснах дръжката.

Видението беше още на прозореца. Ръцете му се вдигнаха в молитвен жест и дългите ръкави на робата се спуснаха почти до земята.

— Помогни ми!

Стоях, разкъсвана от ужас и необяснимо чувство на отчаяние, което ми беше внушено, знаех това със сигурност. Гледах втренчено. Едната му ръка се вдигна пак и ме повика.

Настойчивата молба ме притегли против волята ми. Не можех да устоя на импулса да изляза и да отида при него.

Само за миг отклоних очи, за да хвана отново бравата. Но когато вдигнах поглед, видението беше изчезнало.

Сърцето ми биеше до пръсване. Бавно преминах през стаята и отидох до прозореца. Около скалата се виеше мъгла, а в далечината изгряващата луна загадъчно посребряваше водите на Карибско море. Някъде от брега се чуваше най-обикновен смях и музика.

Хотелът имаше страничен вход точно в този коридор и за момент ми се прииска да изляза да разгледам скалата. Но не бях толкова смела. Реших да проверя дали Рашел е още в кабинета си. Може тя да дойде с мен.

Отворих вратата. Навън се промъкваше друга фигура. Закрих устата си с ръка, за да не извикам.

Оказа се Анжелик. Тя ме погледна хладно, когато мина покрай мен, за да влезе в кабинета. От дрехите й се излъчваше мирис на море.

— Какво има, Кристин? Изглеждаш така, сякаш си видяла призрак — каза тя лукаво.

— Отвън ли идваш?

— Да. Защо?

— Не видя ли…

Красивите й вежди се вдигнаха.

— Какво да съм видяла?

— Имаше нещо на прозореца. Не го ли видя?

Изглеждаше отегчена.

— Не съм видяла нищо. Сигурно си прекалила с пиенето на обед.

— Нищо не съм пила. Обедът беше делови.

— О, така ли? — Тя седна зад бюрото на баща ми и прокара ръка по повърхността му, както бях направила и аз. Кой знае защо, движението й изглеждаше точно пресметнато. — Откъде познаваш Лорънс Крофърд?

— Срещнах го днес в полицейското управление.

Веждите й пак се вдигнаха.

— В полицейското управление ли? Не допусках, че има работа там — промърмори тя. — И за какво говорихте?

Кръстосаният разпит започна да ме дразни.

— Говорихме за баща ми, но не разбирам какво те засяга.

Сините й очи ме пронизаха с ледено презрение.

— Така и предполагах — че не разбираш. Но запомни думите ми — много неща ме засягат. Я ми кажи нещо! — Тя стана и заобиколи бюрото. Гледаше ме нагло. — Дали не те подценявам? В ролята на Мери Попинз ли се вживяваш, или будалкаш всички ни?

— Не аз играя роля, Анжелик.

— Ооо, значи наистина имаш нокти. Знаех си. И сигурно ще се наложи да ги използваш, докато приключим с всичко. — Тя се насочи към вратата, като ми хвърли презрителен поглед през рамо. — Тази вечер на брега ще има празненство на вуду. Всички ще отидат. Сигурно ще ти бъде интересно да знаеш, че Ред също ще бъде там. Може да научиш нещо, ако дойдеш. Ако се осмелиш да дойдеш…

Когато най-после отидох да потърся Рашел, не я открих никъде. Вратата на кабинета на Ред беше затворена, но като че ли отвътре се чуваха гласове. Не можех да разбера дали говори по телефона, или при него има някой.

Исках да му разкажа за фигурата с бялата роба, която видях на прозореца, но нещо ме възпираше да почукам на вратата. Нещо в начина, по който ме гледаше в ресторанта, гневът, който се четеше в очите му. Това бе показателно за темперамента му, макар да мислех, че го познавам отпреди, и ме накара да осъзная колко малко всъщност знаех за него.

Как би реагирал, ако му разкажа, че някой ме е гледал през прозореца на кабинета на баща ми? Че този някой е бил облечен с бяла роба и дори не мога да определя дали е бил мъж, или жена? Би ли ми повярвал? Или пак ще го припише на богатото ми въображение, както беше направил при предишния инцидент? Би ли си помислил, че съм сънувала? Или че съм ходила насън?

И наистина, дори аз самата не бях убедена, че образът е бил реален. Както и друг път, вече не можех да различа съня от действителността. Ако изобщо ми беше останал здрав разум, трябваше да се кача на първия самолет и да се върна в Чикаго, преди да съм полудяла напълно.

Но сънищата и там ме преследваха. И там не се чувствах в безопасност. Не, единственото нещо, което трябваше да направя, беше да остана тук и да намеря баща си. Може би само тогава ще мога да стана отново господарка на собствения си живот.

Излязох от кабинета на Рашел и бавно тръгнах по коридора. По това време на деня повечето кабинети бяха празни. Спомних си поканата на Анжелик за церемонията на брега. Дори ми се струваше, че чувам далечно биене на барабани. Както винаги, този звук ме привличаше, макар споменът за ритуала да не беше приятен.

Знаех, че не трябва да ходя, но някаква сила вътре в мен ме подтикваше:

„Може да научиш нещо“.

Какво ли бих могла да науча на този варварски ритуал? Разбира се, аз не вярвах във вуду.

„Вуду е игра на ума наред с другите му проявления.“

„Сигурно ще ти бъде интересно да знаеш, че Ред също ще бъде там.“

„Последователите на вуду са хитри и коварни. Могат да се престорят, че са най-добрият ти приятел… Дори любим…“

В главата ми се въртяха откъслеци от разговори. Сякаш за да докажа на себе си, че съм по-силна от суеверията и магиите, след малко се озовах на стръмната дървена стълба, която се спускаше по склона до брега.

Биенето на барабаните ме привлече към мястото, където двайсетина туристи седяха в широк кръг около горящ огън. Застанах по-назад, отделно от групата. Оглеждах, търсех, но не открих никого, когото познавам. Дори Анжелик.

Разговорите на тълпата стихнаха, когато от тъмните сенки излезе млада жена, облечена с бяла надиплена рокля. Беше с гръб към мен. Постави на земята бяла свещ, запали я, а после очерта близо до нея знак с прах, който наподобяваше царевично брашно.

Както и на церемонията в гората, барабаните забиха по-силно. От техния всепроникващ ритъм напрежението се повиши. Жената започна да танцува. Въртеше се и се извиваше грациозно, с протегнати нагоре ръце и лице, обърнато към небето.

Ритъмът на барабаните се ускори, а с тях и движенията й — въртене и извиване — ставаха по-неудържими. Публиката, както и аз, я гледахме като омагьосани. Танцът й все повече преминаваше в транс.

Гъстата й черна коса беше разпиляна по гърба, лъскава като крило на гарван. Протягаше молитвено ръце към небето, а краката й не спираха своя неуморен ритъм по пясъка. Движенията й ме хипнотизираха. Все още не можех да видя лицето й.

Танцът не спираше, а нейните обиколки започнаха да се затварят около огъня, докато тя изведнъж подскочи и се озова в пламъците.

Исках да извикам, да се хвърля и да я спася от ужасно обгаряне или дори от смърт. Но бях прикована на място от необичайността на всичко, което ставаше. Краката и ръцете ми тежаха като оловни, не можех да се движа, а и не можех да сваля очи от нея.

Тя извика, но не от болка, призоваваше лоа на някакъв древен език. След безкрайно дълго време изскочи от огъня. Започна да хвърля нагоре жарава и пепел в сгъстяващия се здрач, който скоро щеше да премине в мрак.

Барабаните спряха. Жената се обърна към мен. На лицето й бе изписано тържество. Макар че беше добре осветена от огъня, не можех да повярвам на очите си. Дъхът ми спря. Анжелик! Мили боже, това беше Анжелик!

Останах така, замаяна от шока, докато сетивата ми се възстановиха. Смътно осъзнавах, че всички се тълпят около мен и шепнат тихо. Против волята си приближих до огъня. Протегнах ръка и усетих горещината с кожата си.

— Да не мислиш, че е било трик?

Анжелик стоеше до мен. Изглеждаше съвсем друга, преобразена. Всичко в нея се беше променило. В светлината на горящите факли, поставени по брега, очите й, кожата и косата й изглеждаха като запалени. Нищо чудно, че не бях я познала.

— Как го направи? — попитах удивена. — Сигурно е било илюзия.

— И все пак ти го видя със собствените си очи. — Не отговорих и тя се усмихна ликуващо. — Лоа се сливат с огъня. Те имат власт над елементите. Те са едно с небето и земята. Дори с ада, казват. Нищо не може да им навреди. Истинските последователи на вуду също притежават такава сила. Силата на елементите. Представяш ли си?

Да, представях си, докато я гледах как се отдалечава. Мислех си за мама Вини и за нейните думи: „Слуга на злото, който иска да използва баща ти, за да придобие повече власт“. Нима беше права? Нима някой може да се сдобие с власт, ако стори нещо лошо на баща ми? Възможно ли бе Анжелик да вярва в това?

След всичко случило се още по-малко разбирах вуду, това странно вярване, че преклонението пред божество с образа на змия може да даде на човек такава сила, че да минава през огън и да не бъде изгорен. Не разбирах нищо. Но познавах една жена, която разбираше.

Мама Вини. Първото нещо, което ще направя утре сутринта, е да отида да я видя. Ще я помоля да ми обясни тайните на вуду.

— Не можеш да устоиш, нали? Мистериите те привличат.

Обърнах се, като чух плътния глас зад себе си, и се озовах лице в лице с Ред. Дълбоките му сини очи бяха приковани в мен. Потреперих, като си спомних за гнева, затаен в тях.

Сега светлината на огъня смекчаваше чертите му, придаваше на очите му нежност, примесена с някакво дълбоко, тъмно обещание.

— Дойдох, защото Анжелик ме покани.

— Забавно ли ти се стори?

— Много повече от преди — признах. Въпреки това в ритуала имаше нещо първично, властно и… мрачно. — Ти знаеше ли, че Анжелик е способна на подобно нещо?

Усмивката му сякаш беше малко пресилена.

— Едва ли има нещо, което Анжелик не може да направи, стига да поиска. Страхувам се, че това е характерна черта на семейство Сен Пиер.

— Защо казваш „страхувам се“? Много хора биха сметнали това за възхитителна черта.

Очите му проблеснаха — дали от задоволство? Не знаех.

— А ти какво мислиш?

— Не познавам достатъчно добре и двама ви, за да мога да… преценя — промълвих.

— Така ли?

Къде бяха останали гневът и яростта, на които бях станала свидетел първо в кабинета му, а по-късно — в ресторанта? Всичко, което виждах сега в очите му, ме караше да тръпна…

Нощта изглеждаше така нереална! Факлите горяха по целия бряг и хвърляха трепкащи сенки на пясъка. Луната се беше издигнала над водата, а шумът на прилива беше ритмичен и хипнотизиращ като барабаните.

И сред всичко това — Ред. Красивите му черти бяха осветени от огньовете, гледаше ме, като че ли искаше да…

— Трябва да тръгвам — казах аз и се обърнах към стъпалата. Той ме хвана за ръката. Кожата ми настръхна от топлината на пръстите му.

— Не си тръгвай точно сега.

Гласът му беше нежен и богат като вкуса на уиски — и така покоряващ, помислих си аз.

— Но Рашел сигурно ме търси. Тя щеше да ме закара.

— Изпратих я вкъщи преди няколко часа.

Най-после вдигнах поглед към него и въздействието беше зашеметяващо. Потръпнах от вълнение и като че ли от страх.

— Моля те, остави ме да си отида! — Почти шепнех. Дори не съм сигурна дали наистина изрекох тези думи. Остатъкът от здрав разум ми изпращаше последно предупреждение, преди да се погубя завинаги.

Той пусна ръката ми, но сините му очи ме държаха в плен. Усмихна се, а сърцето ми щеше да изскочи от гърдите.

— Трябва да поговорим, Кристин. — Гласът му се разливаше по сетивата ми като течно кадифе. — Ела да вечеряш с мен.

— Но аз…

— Мисля, че ще ти бъде интересно да чуеш това, което имам да ти кажа. — Усмивката изчезна от лицето му. Очите му потъмняха. — За баща ти.

— Моля те, не ме карай да чакам повече — настоях аз. — Какво си открил за баща ми?

Седяхме на закътана маса в един от луксозните ресторанти на хотела, разположен в най-високата част на сградата. През огромните прозорци се виждаше осветеният от луната океан. Между нас трепкаше пламъкът на свещ, поставена на кристален свещник. Ред настоя първо да поръчаме виното и вечерята, а после да говорим. В този момент мълчанието ме изнервяше, а той ме гледаше изпитателно на танцуващата светлина.

— Може би съм те заблудил, Кристин. Не съм „откривал“ нищо.

— Но ти ми каза…

— Казах, че имам да ти предам нещо, което вероятно ще ти бъде интересно да чуеш. И наистина засяга баща ти.

Въздъхнах разочаровано.

— Какво е то?

— Смятам, че напразно се тревожиш. Изчезването на Кристофър може да е някакъв грижливо обмислен номер.

— Номер ли? Какво искаш да кажеш?

Той се поколеба, загледан в светлината на свещта, преди да отговори. След това вдигна очи и срещна погледа ми.

— Номер, с който да ме накара да се съглася да продаде „Сен Пиер“.

— Значи знаеш за неговите планове?

— О, да, зная всичко за плановете му. Сигурно Крофърд ти е наговорил какво ли не. — Когато кимнах, той се намръщи. — А каза ли ти, че продажбата на дела на Кристофър, с която ме заплашват, противоречи на споразумението, сключено с него? Ако някой от двама ни поиска да продаде своя дял, другият има право пръв да го откупи.

— Но Лорънс ми каза, че не можеш да си позволиш да го откупиш. Затова баща ми е потърсил друг купувач.

— Не разбираш ли? — В светлината на свещта очите му светеха като синя жарава. — Точно в това е същността на нещата. Той знае, че не притежавам достатъчно пари, за да откупя дела, но отказва да ме изчака. Аз му се доверих, а той позволи на Крофърд да се намеси.

— Какво общо има Лорънс с това, той е само адвокат на баща ми?

— Той уреди всичко — каза Ред с горчивина. — Намери купувач, осигури за себе си хубава малка комисиона и се обърна към Кристофър с предложение, което беше дяволски примамливо за него, но като се има предвид всичко, което… — Той млъкна и вдигна чашата с вино към устните си.

— Което какво?

Ред сви рамене и остави чашата на масата.

— Виж какво, мисля, че при тези обстоятелства ще бъде най-добре, ако стоиш далеч от Крофърд. За да забогатее бързо, той би се възползвал от всеки.

— Баща ми сигурно му има доверие.

— Едва ли. Преценките на баща ти понякога са… съмнителни.

— Но той те е направил свой съсобственик — изтъкнах аз с перверзно задоволство.

— На хотел, който по право би трябвало да бъде мой.

— И все пак, това не ти е попречило да приемеш парите на баща ми, за да го откупиш, нали?

— Върнал съм му много повече, отколкото трябва — каза Ред гневно. — Кристофър беше очарователен, импулсивен човек, но не умееше да ръководи бизнес. Аз вземам всички решения, аз… — Той замълча, защото го гледах втренчено. — Какво има?

— Беше… — повторих вцепенена. — Ти каза, че баща ми „е бил“ очарователен човек.

Осма глава
Третата нощ

Пламъкът на свещта трептеше и осветяваше лицето на Ред само от едната страна, другата оставаше в сянка. Беше трудно да разгадая изражението му, но затова пък мълчанието му беше красноречиво. Най-после каза:

— Съжалявам, изразих се фигуративно, нищо повече.

Фигуративен израз или грешка, която може да се разтълкува по Фройд? Какво криеше Ред зад своята студена безразлична маска? Алчност? Амбиция? Или страст?

Той извърна глава и сянката от лицето му изчезна. Усмихна се замислено и тъжно.

— Нямах намерение да те разстройвам тази вечер. Реших, че трябва да ти изясня ситуацията. Според мен трябва да бъдеш особено предпазлива с Лорънс Крофърд.

— Беше любезен с мен и ме осведоми за много неща.

— Да, той умее да бъде учтив — съгласи се Ред, — когато поиска да постигне нещо.

„Когато един мъж преследва обикновено момиче като теб, Кристин, той винаги има задни мисли.“

Намекът на Ред не можеше да бъде по-ясен. Защо Лорънс Крофърд или който и да е друг мъж би бил любезен с мен, освен ако не иска да постигне нещо?

Това ме накара да си задам нов и интересен, да не кажа дори тревожен, въпрос. Защо Ред беше толкова мил с мен тази вечер? Какво искаше?

— Чувствам се някак отговорен за теб, докато Кристофър го няма — каза той. — Не бих искал да гледам как се възползва от теб безскрупулен човек като Лорънс Крофърд. Той има… съмнителна репутация по отношение на жените.

Погледнах го хладно.

— Знам какво точно искаш да кажеш. Както разбирам, ти също имаш подобна репутация. Всъщност и Лорънс ме предупреди за теб.

— Наистина ли? — В очите му прочетох, че се забавлява, но заедно с това забелязах и прикрит гняв. — Какво друго ти каза?

— Има ли значение? Ти явно не го харесваш, а аз го намирам симпатичен и услужлив. Така че може би ще е по-добре да оставим тази тема. — Станах и си взех чантата. — Извини ме, ще отида да потърся тоалетната. После, ако нямаш нищо против, бих искала да се прибера вкъщи. Денят беше изморителен.

Обърнах се, но преди да се отдалеча, го чух как промърмори „По дяволите!“ много тихо, но с раздразнение.

Не е нужно да казвам, че пътуването към къщи беше дълго и напрегнато. Нещо се беше случило в ресторанта, нещо, което не бях сигурна дали разбирам. Струва ми се, че когато Ред ми каза за съмненията си относно Лорънс Крофърд, очакваше да се подчиня на неговото желание.

Обаче Лорънс Крофърд изглежда беше единственият човек на острова, освен госпожа Дюпре и мен самата, който се тревожеше за баща ми. Ако беше в състояние да ми помогне, би било глупаво да го избягвам само защото Ред не го харесва.

Но той като че ли четеше мислите ми, защото каза тихо:

— Струва ми се, че погрешно ме разбра, Кристин. Не съм се опитвал да си пъхам носа в личния ти живот. С кого се виждаш не е моя работа. Това, което ти казах за Крофърд, е за твое добро. Жена като теб лесно може да бъде подведена…

— Защо „жена като мен“? Какво искаш да кажеш? — попитах предизвикателно.

За момент той изглежда се обърка, а после каза:

— Защото нямаш опит в отношенията с мъже като него.

Загледах строгия му профил, а вътре в мен се надигна гняв. Толкова беше самоуверен и така категоричен в преценките си за мен!

— Ти не знаеш нищо за мен.

— Зная, че сама си се справяла с всичко дълго време — каза той, загледан в тъмнината пред нас. — Зная, че никак не ти е било лесно. Повярвай ми, загрижен съм единствено да не бъдат накърнени твоите интереси.

— Благодаря за братската загриженост — казах аз, иронично употребявайки думата, която той беше използвал снощи.

— Аз не съм ти брат — рече той през зъби.

Тонът му, примесен с нещо, което не можех да разтълкувам, напълно ме обърка. Преглътнах с мъка и казах бързо:

— Така е. С теб изобщо не сме роднини. Нямаме никаква връзка, освен, надявам се, желанието и на двама ни да намерим баща ми. Какво правя и с кого се виждам не би трябвало да те интересува. Освен ако не…

Той ми хвърли сърдит поглед.

— Какво „освен ако не“?

Замълчах. Стомахът ми се сви от ужас.

— Освен ако не криеш нещо.

Той внезапно натисна спирачките толкова силно, че гумите изскърцаха по настилката. Отби колата встрани от пътя и угаси мотора. Тишината, която последва, беше оглушителна.

Разкопча колана на седалката и се обърна към мен. Сграбчи ръката ми, но аз не го погледнах и се дръпнах. Веднага ме пусна.

— Какво искаш да кажеш с това, Кристин?

Гласът му беше тих, категоричен и заплашителен. Огледах се. Отвсякъде ни заобикаляха гори и — след като той угаси фаровете — абсолютна тъмнина. Всъщност бях съвсем сама. Почувствах как по гърба ми полазват тръпки от страх.

Не му отговорих. Той каза меко:

— Ти ми нямаш доверие, нали?

Гласът му ме застави да го погледна. Изглеждаше толкова силен, властен и така… мъжествен. Едва виждах лицето му в тъмнината, но присъствието му изпълваше колата, а съзнанието за това присъствие замайваше главата ми.

Дали му имам доверие? Ни повече, ни по-малко, отколкото на самата себе си.

— Знаеш, че можеш да ми имаш доверие.

— Не, не мога… Не смея…

Той докосна ръката ми. Потръпнах цялата. Затворих очи и опитах да се противопоставя на неизбежното.

— Защо?

Той се премести и усетих, че се навежда към мен. Сърцето ми заби като на бегач, който току-що е преминал финиша. Почувствах съблазнителния аромат на одеколона му, който беше неотделима част от него, сякаш изразяваше същността на неговата личност. Топлият му дъх погали бузата ми. Беше така близо до мен…

— Заради това ли?

Пръстите му обхванаха брадичката ми и извиха лицето ми към него. Повдигнах клепачи и срещнах същите сини, сини очи… После докосна устните ми.

Целувката бе лека като полъх, но я възприех с цялата си душа. Той се отдръпна, а аз докоснах лицето му, усетих наболата брада на бузата му. Тогава той произнесе името ми и усетих как огнена вълна залива тялото ми.

Разкопча и моя предпазен колан и ме притегли към себе си. После устните му отново потърсиха моите. Този път целувката беше жадна. Устните му имаха вкус на вино и на нощен вятър.

Исках да усетя неговото тяло до своето, исках да почувствам как сърцето му бие до моите гърди. Там, където телата ни се допираха и не криеха желанието си, топлината на неговата кожа преминаваше през дрехите ни. Сякаш бяхме голи — толкова еротично беше въздействието на нашата близост.

Ръцете му се плъзгаха по гърба ми, по раменете и гърдите ми. И където ме докоснеше, запалваше огън. Никога не бях желала мъж така, както желаех него.

Изведнъж като прожектор ни заля светлината от фаровете на кола, която се показа иззад завоя. Обърнахме се. Срещу нас тежко се движеше камион. Изскърцаха спирачки и лостът за скоростите изхърка. Шофьорът спря камиона до нас, а Ред спусна стъклото.

— Да не би нещо да не е наред? — извика мъжът от камиона. Измъкна фенерче през прозореца и го насочи към нас. Аз присвих очи и ги закрих с ръка.

— Не, всичко е нормално — каза Ред. Гласът му прозвуча напрегнато, странно. Изпитах удоволствие, като разбрах, че и на него целувката му е въздействала. — Благодаря, че спряхте.

Лъчът на фенерчето се премести и освети мен. Шофьорът извика любезно:

— Добре ли сте, госпожице?

— Добре съм. — Лъжкиня! В момента съвсем не бях добре.

Шофьорът, изглежда, също не повярва на думите ми.

— Сигурна ли сте, че не искате да извикам някого?

— Госпожицата е добре — каза Ред. Тонът ми напомни за гнева му в ресторанта. — Казвам се Ред Сен Пиер — изръмжа той, като че ли името му можеше да обясни всичко.

Но явно така и стана.

Шофьорът на камиона изговори бързо:

— Господин Сен Пиер, извинявайте. Не ви познах. Ами тогава да тръгвам… — Той потегли, като включи грубо и шумно лоста за скоростите. Камионът забоботи и пак останахме сами.

Ред въздъхна и прокара пръсти през косата си.

— Мисля, че е по-добре да се прибираме — измърмори той, наведе се и запали колата.

Аз закопчах колана си и се загледах през стъклото. Пътешествието ни завърши в пълно мълчание.

„Когато един мъж преследва обикновено момиче като теб, Кристин, той винаги има някакви задни мисли.“

Думите на баба ми звучаха като будистка молитва, която си повтарях непрекъснато. Стоях пред огледалото на тоалетната масичка в моята спалня. Хаотичните ми мисли, също като сенките зад прозореца, се движеха, въртяха се и се преобръщаха, придобиваха нови значения. В ума ми се тълпяха образи.

Докоснах устни и до най-малката подробност си представих целувката на Ред. Вече не разбирах самата себе си. В един миг не му вярвах и се съмнявах в неговата реакция след изчезването на баща ми, а в следващия… В следващия всичко, за което можех да мисля, беше кога ще го видя пак. И дали ще ме целуне отново…

Но дори когато ме връхлитаха тези нови и вълнуващи представи, частица от предишното ми аз оставаше непроменена.

Внимавай, предупреждаваше ме тази частица. Много, много внимавай!

Беше ми трудно да повярвам, че и аз привличам Ред, както той мен. Да, трудно ми беше да го повярвам, а освен това — прекалено хубаво, за да е истина.

Но като видях отражението си в огледалото, съмнението ми отпадна. Защото жената, която ме гледаше оттам, наистина беше красива — почти… поразително красива, с дълга, златистокафява коса и очи, които искряха като зелени смарагди.

Онази жена там, в огледалото, изглеждаше толкова хубава, че наистина можеше да бъде привлекателна за един мъж, да го накара да изпита желание да я целуне.

Чувствах как някъде дълбоко в мен се събужда откликът на първобитния ритъм, който пулсираше по целия странен, мистичен остров. Остров, където вудуизмът и черната магия се бяха превърнали в начин на живот, където доброто и злото вървяха по една и съща тясна пътека.

Нещо в мен се раздвижваше и надигаше.

Неизпитвани чувства, които ме плашеха, но и бяха вълнуващи. Никога и никъде другаде не бях усещала в себе си такава енергия и ясно съзнание за всичко около себе си. Знаех обаче, че тази метаморфоза — стимулирана вероятно от Колумбе и до по-голяма степен от Ред, идваше и от мен самата.

Бързо се съблякох, за да си легна, и отидох в банята да си измия лицето и зъбите. Случи се точно тогава.

— Ох! — На прага на вратата към банята нещо остро убоде ходилото ми. Пазейки равновесие на другия си крак, разгледах раната.

Капка кръв беше избила на мястото на убождането и по кожата беше полепнал някакъв бял прах. Сигурно някой е счупил нещо и като е чистил, част от парчетата са останали. И дни наред ще намирам малки стъкълца.

Раната беше само леко одраскване, но пареше като огън. Закуцах към аптечката и намерих антисептично лекарство, за да я почистя. Когато болката започна да утихва, отидох отново в банята. Но когато угасих лампата и тръгнах към леглото, ми се зави свят.

— Страхливка — промърморих с възмущение. — Това е само драскотина!

Щом си легнах, стаята се завъртя около мен, като че ли участвах в някакво ужасно карнавално препускане. Никога не съм харесвала тези забавления и усещането, което предизвикваха. Сега си обясних защо. Защото тогава се чувстваш безпомощна, всичко излиза от контрол.

Затворих очи и стиснах клепачи. Зад тях избухнаха цветни кълба. След това, слава богу, всичко затихна. Цветовете избледняха. Стаята спря да се върти. Лежах и се вслушвах в призрачната тишина.

Навън вятърът шепнеше моето име.

„Кристин, Кристин!“

Вятърът ли беше това, или човешки глас? В далечината, като ехо, започнаха да бият барабаните. Под хипнотичния им ритъм още по-настоятелно идваха послания, нашепвани от горите, прошумоляваха през дърветата и стигаха до мен, призоваваха ме.

„Кристин! Помогни ми!“

Станах от леглото. Прекосих стаята и отидох до прозореца, като че ли плувах. Градината беше обвита в мрак. Луната излезе иззад облак и само за миг окъпа градината в небесна светлина.

Нещо в сенките се раздвижи.

Нещо бяло.

Наблюдаваше ли ме някой? Или само така ми се стори поради магията на лунната светлина?

Тогава го видях на края на гората. Бялата роба се издуваше от вятъра, докато фигурата се носеше между сенките. Една ръка се вдигна и ме повика.

„Помогни ми!“

Жалният стон като че ли отекваше дълбоко вътре в мен. Чувствах колко е настоятелен, пълното му отчаяние. Знаех какво трябва да направя.

Направлявана от неведома сила, излязох от къщата и се насочих към гората. Безпогрешно се ориентирах и намирах пътя през дърветата, докато се озовах на безлюдна поляна. В центъра й гореше огън, а звукът на барабаните се засилваше и ставаше все по-настоятелен.

„Дамбалах. Дамбалах. Дамбалах.“

Напевният ритъм идваше отзад. Обърнах се. Танцуващите фигури образуваха кръг около огъня и около мен. Не спираха да пеят и да се движат в такт.

Пламъците хвърляха трепкащи отблясъци върху лицата им. Разпознавах ги едно по едно: Рашел, Анжелик, госпожа Дюпре, капитан Батист и Жан Марк — всички ми се усмихваха, очите им светеха тайнствено и многообещаващо. Златните им пръстени проблясваха на огъня.

— Той те чака, Кристин.

Думите бяха изговорени от един от тях, но сякаш гласът излизаше от всички едновременно. Не можех да разбера кой ги казва.

— Кой? Кой ме чака? Кажете ми, моля ви. Къде е той?

— Тук съм, Кристин. Обърни се! — заповяда Ред. Чух дълбокия му глас зад себе си. Обърнах се пак. Стоеше близо до мен, така висок и така величествено силен! Светлината танцуваше по лицето му. Той ми се усмихваше. Неговите сини очи ме плениха, направиха ме своя робиня. Не можех да помръдна.

— Какво искаш?

Ред се усмихна отново, а очите му потъмняха.

— Не знаеш ли? Не се ли досещаш?

Тогава, като че ли по даден знак, барабаните започнаха да бият — дълги, бавни, премерени удари. Сърцето ми удряше в такт с техния ритъм.

Танцуващите фигури започнаха да се движат в кръг, пеейки своите молитви към лоа — духовете — да се вселят в тях.

Пак погледнах Ред. Огънят се отразяваше в очите му. Прошепнах:

— Защо мен?

— Защото си негова кръв — отговори той. Отстъпи и тогава видях фигурата с бяла роба, нереална като мъгла, разнасяна от вятъра на края на гората. Ръцете се вдигнаха да махнат качулката. Стоях и гледах лицето ужасена и омагьосана.

В този миг го познах. Беше се променил. Изглеждаше… съсухрен. Приличаше на мъжа, когото бях видяла на горящата снимка в ръката ми.

Докато я гледах, фигурата се обърна изцяло към мен. Срещнах очите на баща си, но в тях нямаше душа.

Девета глава
Четвъртият ден

Рядко през живота ми се е случвало да спя до късно. Когато се събудих, сигурно вече е наближавало десет часа. Лицето ми се къпеше в слънчева светлина — топло, успокояващо усещане, което приятно ме разсънваше. Поех си дъх и се протегнах. После изведнъж се надигнах в леглото, защото си спомних снощния сън.

Слепоочията ми болезнено пулсираха. Но сега бях сигурна, че не се дължи на махмурлук. Най-силното питие, което пих снощи, беше чай. Тогава защо всичко ми изглеждаше толкова замъглено, както когато човек има чувството, че е преживял нещо, но не може да си го спомни?

Беше ужасно чувство. Мразех това състояние — да не мога да овладея мислите си. Мразех себе си, задето не можех да разбера какво става с мен. Нерешително станах от леглото. Пак си помислих, че трябва да намеря мамбо, както се нарече мама Вини. Не зная защо, но бях сигурна, че тя е единствената, която може да ми помогне.

С тази мисъл отидох до гардероба и започнах да търся гри-гри — талисмана, който ми беше дала. Исках да й го върна и това би било удобен повод да отида да я видя. Но талисмана го нямаше никъде. Трябва да са го изхвърлили, когато са чистили.

Е, може би това е още по-удобен повод. Ще отида, ще й се извиня и ще я помоля за друг.

Набързо взех душ и облякох зелена плажна рокля с надиплена пола. Обух сандалите си. Чувствах се почти гола. Когато купих роклята в Чикаго, ми се струваше, че напразно си давам парите за екстравагантни вещи. Не мислех, че някога ще сложа роклята или обувките, но днес… Днес, не зная по каква причина, те ми стояха много добре.

Дълго разресвах косата си, докато започна да блести. Дори си сложих лек грим. Докато се взирах в огледалото, пак си помислих, че в него се отразява непозната жена. Косата ми светеше като златен ореол около главата, а нефритенозеленият цвят на роклята придаваше на очите ми същия нюанс и те блестяха като скъпоценни камъни. Не можех да се позная. Бях се променила толкова много, че мислите ми, както и външността ми, сякаш не бяха мои.

И този път слязох от планината с Рашел, а после помолих да взема колата й и отидох до Порт Роаял. Поразгледах магазините, купих това-онова и на няколко места попитах къде мога да намеря къщата на мама Вини. Макар че не знаех фамилното й име, много от собствениците на магазини веднага се досещаха за кого става дума. Обаче упътванията им, повече или по-малко, се различаваха. Все пак поне разбрах в каква посока да тръгна.

Трябваше да вървя пеш и веднага си дадох сметка, че сгреших, като обух сандалите. Непрекъснато се пълнеха с прах и камъчета и не можех да вървя бързо. Освен това беше и много горещо. Тропическото слънце изгаряше голите ми рамене и кожата ми започна да пари, сякаш в знак на протест.

Но аз продължавах. Нямаше да се предам.

Къщата на мама Вини се намираше в квартал, който представляваше истински лабиринт от тесни улички, от двете страни, на които бяха струпани рухнали дървени бараки. Навсякъде се носеха звуците на мизерията — плачеха бебета, лаеха кучета, плющеше пране. Сякаш всичко това беше на милиони километри от красотата на морето. Бедността, която ме обкръжаваше, ме ужаси. Тя така рязко контрастираше с разкоша на „Сен Пиер“! Сравнението бе доста потискащо.

Най-накрая попитах за къщата на мама Вини малко мърляво момченце, което си играеше в прахта. То посочи срутената барака в края на улицата. Пресякох и отворих паянтовата дървена портичка.

Когато почуках, никой не ми отговори, но вратата сама се отвори със скърцане.

— Има ли някой тук?

Мълчание. После, през тънките стени на къщата чух, че мама Вини ме вика.

— Влез, дете. Очаквах те.

Привиденията от моите сънища, помислих си със свито сърце. Малката стая, в която влязох, беше бедна, но чиста и спретната. Мама Вини пак извика някъде отвътре. Гласът й ме поведе по тесен коридор, през кухня, която ухаеше на босилек и пипер. Стигнах до стая без прозорци в дъното на къщата.

Помещението бе осветено със свещи. Мама Вини седеше на пода пред малка дървена масичка и бе вдигнала поглед към мен. Върху груби полици бяха наредени бурканчета и бутилки, пълни с разноцветни течности, които на светлината на свещите хвърляха отблясъци като пиратско съкровище. По голите греди бяха провесени снопчета билки и подправки, а на друга лавица събираха прах купчина кости.

Потръпнах от обстановката и погледнах отново старицата. На стената точно зад нея беше окачено грубо изработено дървено разпятие.

— За гърмящ прах ли си дошла? — попита тя с напевния си глас.

— Дори не зная какво значи това — признах. — Но така или иначе, точно затова съм тук.

Тя ме покани с жест и аз седнах на пода от отсрещната страна на масичката, като подвих крака под себе си.

— Имам нужда от вашата помощ. Искам да разбера какво става с мен.

Тя погледна към масичката пред себе си и започна да изсипва прахове от различни бурканчета в плитка порцеланова чиния, а след това поднесе запалена клечка кибрит. Праховете избухнаха в пламъци. Остра, парлива миризма на сяра се разнесе из малката стая. Инстинктивно вдигнах ръка, за да закрия устата и носа си.

— Опасност — каза тя. — Виждам опасност, кръв и огън.

— В пламъците ли ги виждате? — попитах скептично.

— Виждам ги в твоите очи — каза тя. — Очите са огледало на душата ти.

— И виждате опасност за мен?

Тя не каза нищо, а само махна с ръка над огъня. От кехлибарен пламъкът се превърна в кървавочервен. Гледах го шокирана. След това вдигнах очи към нея.

— Тогава може ли да ме погледнете в очите и да ми кажете какво става с мен? — попитах отчаяна. — Защо сънувам такива странни неща?

Черните й очи заблестяха.

— Сънищата ти казват това, което трябва да знаеш. Вслушвай се в тях.

— Но те са така объркани! А пък и… имам странни видения, дори когато съм будна. Понякога не съм сигурна дали сънувам, или съм будна. Можете ли да разберете какво става с мен?

— Някой ти е направил магия, дете.

— Магия ли? Но как…

— Има много начини. Може да се използва нещо, което е лично твое. Кичур коса. Капка кръв. Твой портрет, снимка, може да им послужи с особена сила. Могат да ти сложат прахове в питието, в храната, дори да ги посипят върху лицето ти, когато спиш.

Настръхнах от думите й.

— А възможно ли е да стане чрез порязване? — попитах плахо. — Снощи си порязах крака на парченце стъкло и след това сънувах най-странния си сън. Всичко в него изглеждаше толкова истинско!

— Стъклото на прага на вратата ли беше?

Сърцето ми заби силно. Струва ми се, че в този миг започнах да й вярвам.

— Откъде разбрахте? Как е възможно да знаете такова нещо?

— Счукано стъкло, смесено с омагьосан прах и посипано във формата на кръст на прага на врата, носи нещастие на този, който мине пръв през вратата. Стъклото пробожда кожата и омагьосаният прах прониква вътре.

Слушах я с нарастващ ужас.

— Искате да кажете, че са ме опили с някакви прахове? Но аз сънувах тези сънища и преди да дойда тук.

— Бокор, който има достатъчно сила, може да ти направи магия дори от хиляди километри разстояние.

— Но това е нелепо. Религията вуду е само игра на ума и нищо повече.

— Тогава защо си тук?

Уместен въпрос. Безпомощно гледах лицето й, осветено от свещите.

— Не знам. Привиждат ми се странни неща. Не мога да обясня какво изпитвам. Но вече… в нищо не съм сигурна.

— Объркването е най-силното оръжие на бокора. А също така и страхът. Носиш ли гри-гри — талисмана, който ти дадох? Слагаш ли го нощем под леглото си?

— Не. Всъщност тази сутрин го потърсих. Исках да ви го върна, но не можах да го намеря. Сигурно някой го е изхвърлил.

— Някой… в онази къща — промърмори тя неразбираемо.

— Вижте какво, вчера казахте, че баща ми е жив. Откъде знаете?

— Защото още не му е дошло времето да умре — каза тя толкова спокойно, че кожата ми настръхна.

— Какво искате да кажете?

— Трябва да минат седем дни и тогава ще умре. Едва на седмата нощ бокорът може да плени душата му и да я прибави към своята сила. Дотогава баща ти ще живее в „бялата тъмнина“. Духът му скита през нощта, търси покой, моли за помощ.

— Искате да кажете… — О, боже, фигурата в бялата роба! Не, не е възможно! Това, което тя казваше, изглеждаше лишено от смисъл. Седем дни? На седмата нощ? Сега беше четвъртият ден от изчезването му. Оставаха още три дни…

— Врагът на баща ти е силен, дете мое, и става все по-силен с всеки изминал ден. Трябва да намериш баща си преди седмата нощ.

Ставаше ми ту горещо, ту студено, треперех цялата. Не исках да вярвам, не можех да й повярвам. Но се изплаших, както никога през живота си.

— Кой е той? — прошепнах. — Кой е врагът на баща ми? Вие сигурно знаете.

— Подозирам — каза тя. Взе мускалче със син прах и го изсипа в чинията. Пак лумна малък огън. Кобалтовосините пламъци ближеха ръката й, но тя не трепваше. — Някой, който е близо до теб денем и нощем. Човек, който знае твоите слабости и ще ги използва срещу теб. Пази се, дете мое. Ако подозренията ми се потвърдят, само Господ може да ни помогне. Лоа вече са направили своя избор.

Когато излязох на слънце, се олюлявах и ми се виеше свят от странното предсказание на Вини.

„Някой, който е близо до теб денем и нощем. Човек, който знае твоите слабости и ще ги използва срещу теб.“

Кой знаеше по-добре моята най-голяма слабост от човека, който беше причината за нея? Ред Сен Пиер.

Кой би имал най-голяма изгода от изчезването на баща ми? Ред.

С кого бях всеки път, преди да сънувам кошмарите си?

С Ред. Винаги Ред.

Вдигнах длани към лицето си и за миг закрих светлината. Когато затворих очи, всичко се изпълни с тъмнина, безнадеждна празнота и мрачни картини от обърканите сънища на една глупава жена.

Не знам колко време съм се лутала из невероятния лабиринт от улици. Изведнъж разбрах, че съм се загубила. Нямах представа как да се върна до главната улица и до колата на Рашел. Оглеждах се тревожно. Покрай мен вместо схлупени бараки се редуваха долнопробни барове и ресторанти, които вътре бяха тъмни и страшни. Канавките на улиците бяха пълни с боклук и счупени бутилки. Миризмата на развалена риба тровеше въздуха.

Навсякъде по улицата имаше мъже — застанали до вратите, наклякали по напуканите тротоари, облегнати на олющените фасади на сградите. Тъмните им очи следваха всяко мое движение. Започна да ме обзема паника.

На отсрещния тротоар видях жена. Тръгнах към нея, но на платното ме спря шум от кола. Такси? Възможно ли беше да имам такъв късмет?

Но щом колата приближи, страхът ми нарасна. За разлика от всички други таксита на острова това не беше таратайка. На сутрешното слънце черният ягуар изглеждаше опасен, лъскав и силен като животното, на което беше наречен.

Колата спря до бордюра точно до мен и тъмното й стъкло се спусна. Под блестящия капак моторът пулсираше и бучеше. Зад волана седеше Ред.

— Да те закарам ли?

„Някой, който е близо до теб денем и нощем. Човек, който знае твоите слабости и ще ги използва срещу теб.“

Сърцето ми заби силно. Слънцето грееше заслепяващо. Затворих очи за секунда.

— Аз… — О, господи, наистина ли пак щях да вляза в колата му? Имах ли смелост? Исках ли да бъда близо до него след всичко, което току-що ми беше казала мама Вини? След кошмара, който сънувах снощи?

„Сънищата ти казват това, което трябва да знаеш. Вслушвай се в тях.“

Но как можех да вярвам на такива измислици? Те бяха нелогични. Сега е двайсети век! Казаното от нея нямаше никакъв смисъл, и въпреки това, как иначе можех да си обясня всичко, което ми се случи откакто пристигнах на остров Колумбе? Как можех да обясня промените в мен, чувствата, които изпитвах към Ред?

„Някой ти е направил магия, дете мое.“

— Качвай се в колата, Кристин — заповяда Ред. Гласът му прекъсна мислите ми. Властният тон предизвика у мен желание за съпротива.

— Мога да се върна в града и пеш — казах.

Черните му вежди се вдигнаха.

— О, наистина ли? А в каква посока ще тръгнеш?

След известно колебание отвърнах:

— Нататък — и посочих на изток.

— Грешиш. Качвай се в колата!

Ако отначало ситуацията го забавляваше, сега вече иронията беше изчезнала. Долавях раздразнение в гласа му. Огледах още веднъж бедната, занемарена улица, тъмните входове, враждебните очи… и се подчиних на Ред.

Качих се и затворих вратата. Настаних се на седалката, тапицирана с кожа, облегнах се и вперих очи в пътя пред себе си.

Ред запали, включи на скорост и тръгна бавно по улицата, което беше необичайно за такава кола. Погледите на мъжете по тротоарите не се откъсваха от нас, но тъмните стъкла ми внушаваха измамното чувство за изолация.

— Какво, по дяволите, правиш тук, Кристин? Защо скиташ из този квартал? — най-сетне попита Ред. Раздразнението му беше преминало в несдържан гняв.

Свих рамене.

— Обърках пътя — признах. — Но какво толкова? Посред бял ден все някак щях да се ориентирам и да се прибера.

— Съмнявам се — промърмори той и се загледа навъсено напред.

— Интересно, как стана така, че ме намери? Ти пък какво правиш в този квартал? — Изведнъж ми хрумна нещо. Присвих очи. — Да не си ме следил?

Той ме погледна с раздразнение.

— Явно някой трябва да те следи. Видях колата на Рашел в града. Поразпитах собствениците на магазини и те ми казаха, че си се интересувала за Вини. Тогава реших да те намеря, преди да… — Той замълча, а неизречените думи увиснаха във въздуха. „Тогава реших да те намеря… преди да е станало твърде късно.“

Бях почти убедена, че се е опитвал да ме намери, преди да разговарям с мама Вини. Но защо?

— Кристин, бих искал да ти разкажа някои неща за Вини, за да бъдеш по-предпазлива.

По странен начин той отгатваше мислите ми. Това ме изплаши!

— Какво например?

— Вини, или мама Вини, както тя иска да я наричат, не е в много добри отношения с хората от „Сен Пиер“. Вероятно се опитва да ти напълни главата с всякакви глупости, но трябва да знаеш коя е тя. Някога, много отдавна, работеше у дома, но когато Кристофър доведе госпожа Дюпре, Вини започна да ни създава редица неприятности. Опитваше се да настрои останалите против госпожа Дюпре с какви ли не измислени истории и обвинения, които бяха напълно неоснователни. Госпожа Дюпре не изрече и дума, дори когато Вини започна да обработва Рашел. Накрая на Кристофър му дойде до гуша и уволни Вини. Това наля масло в огъня, защото отношенията между него и Анжелик и без това бяха обтегнати, а сестра ми обожаваше мама Вини.

— Продължават ли да се виждат? — попитах аз. Изведнъж изстинах от ужас.

— Не, доколкото зная. Но ти не трябва повече да ходиш при нея.

— Същото каза и за Лорънс Крофърд. Ако не те познавах добре, щях да си помисля, че се опитваш да ме държиш далеч от хората, които са най-заинтересовани да ми помогнат да открия баща си.

Ред ми хвърли гневен поглед.

— Мисли, каквото искаш, Кристин. Но ме остави да взема нещата в свои ръце. Никак не ми харесва, че общуваш насаме с тази старица.

— Смяташ, че е озлобена срещу мен, защото баща ми я е уволнил, така ли?

— Кой знае? — мрачно рече той. — Казвал съм и преди, старата вражда трудно се забравя.

Можех ли да му вярвам? Твърденията му бяха по-логични и смислени от приказките на мама Вини. И въпреки това ми се струваше, че има нещо, и то много важно, което и двамата премълчаваха. Нямаше ли все пак на острова човек, на когото можех да имам доверие?

„Истинските последователи на вуду са навсякъде.“

— Кристин! — Гласът на Ред бе нежен като течна коприна, която се излива върху мен, удавя ме и разтопява съмненията ми. — Искам само да бъдеш предпазлива. Да се разхождаш сама из тези квартали е опасно, дори посред бял ден. Следващия път поне ми кажи къде отиваш.

— Не съм дете, Ред. Нима очакваш да те осведомявам за всяка своя стъпка. — Опитах да се разсърдя, за да се преборя с деликатното насилие, което проявяваше, но дълбоко в себе си се радвах на неговата загриженост, независимо дали беше истинска, или престорена. Дори не си спомнях кога за последен път някой беше проявявал внимание към мен и се е тревожил за постъпките ми.

— Никога не съм те смятал за дете, Кристин.

В ограниченото пространство на колата неговото присъствие, както винаги, беше завладяващо, изпълваше ме с благоговение. Не можех да се съсредоточа върху нищо друго — мислех си само колко черна изглежда косата му днес. Синьо-черна. В профил миглите му бяха още по-дълги и по-гъсти и засенчваха сините му очи. Той изглеждаше замислен и напрегнат.

Никога не съм виждала мъж, красив като Ред. При това външният му вид не беше единственото, което спираше дъха ми. Притежаваше божествената сила и дарба да влияе на хората. В негово присъствие пулсът ми се ускоряваше.

Той усети погледа ми и се обърна. Очите му бяха непроницаеми и ме караха да се чудя какво ли мисли? Какво вижда, когато ме гледа?

За кой ли път той отгатна мислите ми. Погледът му ме обхвана цялата и ме стопли. Това трая само миг. Отново съсредоточи вниманието си върху пътя, но преди това очите му загадъчно проблеснаха.

— Казвал ли ти е някой за бала?

Вдигнах очи към Ред, за да уловя погледа му. Седяхме един срещу друг в малък ресторант на открито, недалеч от мястото, където бях оставила колата на Рашел. Наближаваше дванайсет часа и той предложи да обядваме, преди да се отбия в полицейското управление.

Ако компанията му не ми беше толкова приятна, можех да си помисля, че поканата му е тактически ход, с който цели да забави отиването ми в полицията.

— Имаш предвид бал, на който се танцува, така ли? — попитах.

Той се усмихна.

— Да, говоря за прадядото на всички балове. Това е стара традиция в „Сен Пиер“. Започната е от Клод Сен Пиер, когато основал хотела преди повече от петдесет години. Всяка година организираме благотворителна галавечер. За случая долитат хора от цялото земно кълбо. Получава се доста интересен спектакъл.

— Кога ще бъде?

— Утре вечер.

Погледнах го изненадана.

— Утре вечер ли? Не ти ли се струва, че е малко… Че е неуместно да се организират празненства, когато баща ми още го няма? Дори не знаем какво точно му се е случило.

— Права си. Не знаем. Възможно е да се чувства отлично и да се наслаждава на усамотението си. — Ред внимателно разбъркваше захарта в чая и избягваше погледа ми. — Всичко е организирано и финансирано още преди няколко месеца. „Сен Пиер“ е пълен с гости, които са дошли специално за бала. Би било неприятно да останат измамени.

Как бе възможно да е толкова безчувствен? И толкова пресметлив? А в същото време как можех аз да го намирам така обезпокояващо привлекателен?

„Защото си луда“ — прошепна ми вътрешен глас.

„Нека да бъде“ — отговорих си с думите на мама Вини.

— Причината да не се отказвам от бала — продължи Ред — си ти. Защото се надявам, че ще дойдеш.

— О, не бих могла. Най-малко при тези обстоятелства — отговорих. Освен това през живота си не бях ходила на бал. Не ми разрешиха да отида дори на абитуриентския си бал. Не умеех да танцувам. Не знаех как да се облека, как да се държа и…

— Двамата с теб можем да се обединим и да разпръснем слуховете, които са плъзнали по повод отсъствието на Кристофър. Какво ще кажеш, Кристин? Ако се съгласиш, ще го приема като лична услуга.

Изведнъж си представих бала — лунна светлина, цветя, а аз танцувам с Ред… Тази картина ме завладя и не искаше да излезе от съзнанието ми.

— Ще дойдеш ли? — Гласът му предизвика у мен трепет от удоволствието, което предусещах.

— Ще си помисля — отговорих уклончиво.

„Опасност — бе казала мама Вини. — Виждам опасност, кръв и огън.“

Но въпреки че нейното предупреждение звънтеше в ушите ми, знаех, че нищо не е в състояние да ме спре и ще отида на бала.

Десета глава
Четвъртата нощ

Когато седнах да вечерям със семейството, мислех само за разговора с мама Вини. Ред още работеше в хотела. Малко след като обядвахме и се разделихме, страшните предсказания на старата мамбо отново започнаха да ме измъчват.

Всъщност какво чак толкова ми разказа Ред за нея? Баща ми я уволнил, каза той. Възможно ли е да се опитва да му отмъсти, като тероризира мен? Възможно ли е да е замесена в изчезването на баща ми?

И нещо друго ме безпокоеше от разговора с Ред. По неговите думи сестра му обожавала мама Вини. Какви са били техните отношения? Дали старицата не е научила Анжелик на тайните на вуду? Може би затова Анжелик притежаваше способността да влиза в огъня, без да се изгаря?

Вдигнах очи. Рашел бе впила поглед в мен. Какви ли тайни криеше? Ред ми каза, че мама Вини започнала да обработва и Рашел, но как точно? Какви ли са били нейните отношения с мамбо?

Погледнах към края на масата, където седеше госпожа Дюпре. Лицето й, както винаги, беше ведро, но като че ли съвършено владееше изражението си. Защо мама Вини не я е обичала? Дали е изпитвала ревност заради положението на госпожа Дюпре в къщата? Или се е чувствала заплашена?

Или в основата на всичко това имаше нещо много… по-зловещо?

Въпросите нямаха край. Те неспирно се въртяха в ума ми и ме изнервяха, правеха ме мнителна до такава степен, че не ми се ядеше.

Била ли съм упоена с някакво лекарство? И с каква цел? Какво биха могли да искат от мен?

„Твоята душа.“

Този страшен отговор сякаш ми беше внушен чрез мислите на друг човек. Сякаш някой отнякъде се опитваше да ме предупреди и предпази от нещо.

„Престани!“

Беше моят вътрешен глас. Трябваше да престана с въпросите, съмненията и подозренията, изградени върху безпочвени размишления, защото в противен случай щях да полудея. А баща ми още го нямаше, следователно се нуждаеше от мен. Моментът не беше подходящ да се поддавам на страховете си.

„Вуду е игра на ума.“

Трябваше да запомня това добре.

Седях на масата, а погледът ми се плъзгаше от лице на лице — Анжелик, госпожа Дюпре и Рашел — лица, които бяха започнали да ми стават близки, като мое семейство, но едновременно с това оставаха далечни. Имах чувството, че така ще продължава и занапред. Тази мисъл ме натъжаваше, защото никъде не се чувствах сред приятели. Нямаше място на света, което бих могла да нарека свой дом.

А и едва ли някога щях да имам свой дом.

Погледът ми спря на празния стол в края на масата. Столът на Ред. През цялата вечер остро усещах отсъствието му. Чувствах се още по-самотна.

По-самотна от всякога.

Библиотеката в голямата къща събираше като във фокус най-злокобните ми фантазии и най-мрачните кошмари.

Отидох там след вечеря, за да си избера книга.

Като че ли по някакъв начин стаята отразяваше неуловимата същност на Ред, така уникална за мен. Тя беше печална, тайнствена, мрачна, а зад нейната неприветливост се криеха кипящи страсти, неудържима енергия и изкусителното въздействие на една първична душа.

Мрачен вид й придаваше тъмната дървена ламперия, затова пък огромните прозорци бяха от пода до тавана. През тях надничаше луната. На едната стена имаше дървени маски — някои гротескни, други доста красиви. Колекция от първобитни оръжия заемаше останалата част от стената.

Отначало оръжията ме отблъснаха, но после изящната дърворезба по дръжките на ножовете и камите ме привлече със своята красота. Една от камите — с черна коралова дръжка, украсена с особено изкусна дърворезба, и зловещо острие ме хипнотизира. Досетих се защо. Много приличаше на кинжала, с който жрецът на вуду беше убил козела.

Кървавият спомен ме накара да отвърна очи от ножовете и да потърся безопасния свят на книгите. Надявах се да намеря нещо за историята на вуду в Колумбе и не бях разочарована. Трябва да имаше най-малко трийсет тома, посветени на тази тема.

Зачудих се на кого ли принадлежи колекцията от книги.

Тази, на която попаднах — „Островът на мрака“ — беше първо издание с красива обложка. На вътрешната заглавна страница имаше надпис: „На Ред, чието проникновение винаги ме е поразявало. Нека тази книга бъде скромен принос към колекцията ти. И към твоите знания“.

Подписът беше „С. С.“ Стефан Сен Пиер? Дали бащата на Ред му беше дал тези книги? Необикновен подарък, помислих си. Взех друг том. Видях, че надписите си приличаха. Явно Ред някога е имал увлечение към вуду, увлечение, което е било покровителствано от баща му.

Стаята сякаш стана по-студена. Щеше ми се да облека пуловер, но първите редове на книгата завладяха вниманието ми. Седнах на кожения диван, подвих крака и зачетох:

„Сама по себе си душата притежава силата и индивидуалната идентичност, която представлява същността на всяко живо човешко същество. Ето защо душата често е обект на внимание от страна на магьосниците, които си служат със средствата на черната магия на религията вуду. Когато бокор, магьосникът, завладее душата на друг човек, и особено душата на свой враг, неговите способности и сила да извършва вълшебства и черна магия нарастват неимоверно.

Душата често напуска тялото и скита наоколо, особено когато нейният «стопанин» е в безсъзнание или в състояние на сън. Душата е тази, която съдържа целия жизнен опит и знания на индивида — знания, които се ценят високо от всички, които се стремят да увеличат своята интелектуална и физическа мощ.

Но за да се превземе душата, без да й се причинят увреждания, трябва да се извърши «дьосунен», или смъртен ритуал. Непосредствено преди смъртта душата обикаля над тялото седем дни. Един от начините, по които бокор може да завладее душата, е да постави жертвата в коматозно състояние с помощта на магии и прилагане на някои комбинирани отрови, известни като «зомби отрови». Комата се нарича «бяла тъмнина» — състояние, при което жертвата е в пълно съзнание, но не може да се движи. Тогава душата е подведена да мисли, че нейният физически стопанин е мъртъв. Тя започва да обикаля около тялото и така кръжи седем дни. Понякога се отдалечава значително, за да потърси помощ.

На седмата нощ, по време на смъртния ритуал — дьосунен, душата може да бъде превзета от бокор, а жертвата, останала без душа, може да бъде убита или запазена жива като роб — зомби…“.

Часовете минаваха.

Четях, погълната от съдържанието на книгата.

Накрая, когато часовникът над камината удари полунощ, я затворих, замаяна от всичко, което бях научила. Побиха ме тръпки, като си спомних лицето на баща ми от моя сън. Очите му бяха празни, без душа. Господи, истина ли е всичко това? Възможно ли е Вини да е права?

Не. Разбира се, че не.

Не вярвах във вуду.

Не вярвах, че душата на един човек може да бъде завладяна от друг. Не вярвах в зомби.

Но ако някой истински вярваше в тези неща?

Ако някой, който е „близо до мен денем и нощем“, истински последовател на това учение, държеше баща ми затворен?

Ако на седмата нощ убие баща ми само защото вярва, че може да завладее душата му?

Закрих очите си с длани, за да не виждам ужасните картини, които изплуваха пред мен. Всичко беше толкова странно, толкова невероятно!

И все пак — имаше ли друго обяснение?

Къде другаде би могъл да бъде баща ми?

Седях и размишлявах над събитията, последвали пристигането ми в Колумбе. Погледът ми беше привлечен от маските, окачени над мен. Те като че ли се смееха, подиграваха ми се, шепнеха тайни, в които само аз не бях посветена.

Седмата нощ, вещаеха те. Ще се случи на седмата нощ!

Сега беше четвъртата нощ. Оставаха ми само три дни, за да открия истината. Само три дни, за да намеря баща си. Само три дни… След това щеше да бъде късно.

— Кристин?

Обърнах се. На прага стоеше Ред. Очите му странно проблясваха. Смутих се — косата ми беше разрошена, роклята — намачкана. Тръпки полазиха по гърба ми — дали от страх, или от смътно предчувствие?

Той беше с черен памучен пуловер и джинси. Сигурно току-що беше влязъл в къщата, защото тъмната му коса блестеше от мъглата. Приближи до мен и се наведе, за да вземе книгата, която четях. Но почти не й обърна внимание, гледаше мен. Притесних се още повече.

— Леко четиво преди сън, така ли? — иронично попита той.

— Едва ли това четиво може да бъде наречено леко — казах, като се опитах да пооправя роклята си. — Но затова пък много неща ми станаха ясни.

— Ти непрекъснато ми поднасяш изненади. — Той седна до мен и протегна ръка на облегалката на дивана. Усещах допира на пръстите му до косата ми, нежен като шепот.

Преглътнах мъчително.

— Изненади ли? Какви изненади?

— Винаги ме е учудвала твоята практичност. За мен ти си земен, открит човек. Но откакто си тук, виждам друга твоя страна. — Той леко наклони глава, сякаш преценяваше качествата ми или може би недостатъците. — Не мога да повярвам, че пред мен е истинската Кристин Грегъри.

— Нямам представа за какво говориш — казах остро, като много добре знаех какво има предвид. Но промяната у мен все още малко ме плашеше. Точно сега моментът беше такъв, че за мен бе жизненоважно да се придържам към стария, изграждан с години, начин на поведение.

Онази Кристин не би позволила да я извадят от равновесие. Тя никога не би забравила най-важните си задължения, съмненията си, само защото се е втренчила в най-сините очи, които е срещала през живота си.

— Чел ли си тази книга? — попитах, за да сменя темата.

Ред сведе очи към книгата, която все още държеше. Внимателно я остави настрани.

— Чел съм повечето книги в библиотеката.

— В такъв случай вярваш ли?

— В какво да вярвам?

— Във вуду — отвърнах нетърпеливо.

— Вече ти казах — не съм служител на вуду.

— Което означава, че не вярваш, така ли?

Той само се усмихна.

Станах и нервно започнах да крача напред-назад.

— Досещаш ли се колко ме влудява всичко? Всичко, което ми се случи и за което няма никакво логическо обяснение?

Той стана и приближи до мен.

— Какво имаш предвид?

Свих безпомощно рамене и му обърнах гръб.

— Знаеш много добре — първата нощ ме нападнаха, а после кошмарите… виденията… — Замълчах, защото осъзнах как би могъл да възприеме думите ми. Отново свих рамене, но неволно потреперих.

Ред хвана ръката ми и деликатно ме обърна към себе си. Дори от такова леко докосване през цялото ми тяло преминаха тръпки. Погледнах го. Тъмносините очи ме омагьосаха. В тях имаше нещо хипнотизиращо, нещо много привлекателно.

— Какви кошмари? Какви видения?

— Виждам… разни неща. Усещам странни неща. Понякога не зная със сигурност дали спя, или съм будна. Понякога мисля… — Отклоних поглед от проницателните му очи.

Пръстите му погалиха лицето ми, а след това пригладиха косата ми назад. Бях дълбоко трогната от изключителната нежност на неговото докосване.

— Какво мислиш, Кристин?

Че полудявам. Това мисля. Очите ми се наляха със сълзи от чувство за пълна безпомощност.

О, защо не можех да му се доверя и да призная страховете, съмненията и подозренията си? Защо не можех да му кажа всичко, а после да го оставя да ме увери, че тези подозрения са напълно неоснователни? Че всичко ще бъде наред? Че баща ми ще се върне вкъщи, жив и здрав, и че двамата с Ред ще можем… Какво ще можем?

„Ще можете да заживеете щастливо ли? — Думите бяха произнесени от гласа на баба ми и бяха последвани от пронизителен кикот. — Кристин, ти си пълна с илюзии.“

— Понякога не знам какво да мисля — приключих темата неубедително. — Ред, знаеш ли за седмата нощ?

— Значи си прочела за нея. Важното е какво възнамеряваш да направиш?

Въпросът ме изненада. Сърцето ми заблъска в гърдите, сълзи напираха в очите ми. Какво значеше това? Нима искаше да каже, че всичко е истина? Признаваше ли, че…

Той погали ръката ми и по тялото ми отново преминаха тръпки.

— След като си прочела тази книга, значи вече знаеш как да завладееш душата на един човек, Кристин. Аз дори… подозирам, че си го знаела отдавна — каза тихо, с дрезгав глас.

Погледнах го в очите и се опитах да проникна в душата му. Какво имаше там? Мрак или светлина? Или най-интересното съчетание от двете?

Опитах се да откъсна очи от него, но не можех.

— Не зная за какво говориш.

— Не знаеш ли? Говоря за нас, Кристин. Някога и сега.

— Няма такова понятие — „нас“. Никога не е имало. Ние почти не се познаваме. — Говорех, говорех и не можех да спра. Какво искаше да каже той, за какво намекваше? И тонът му… Начинът, по който ме гледаше… Дали разбираше какво ми причинява?

Блясъкът в очите му го издаваше, че знае.

— Не е вярно. Познаваме се от години.

— Запознахме се в Чикаго преди десет години. — Веднага съжалих и поисках да си върна думите обратно. Защото гласът ми издаваше, че съм броила дните. Окашлях се леко и отклоних поглед. — Това нищо не значи.

— Напротив. — Гласът му ме обвиваше като разкошно, топло кадифе. — Не сме чужди един на друг, добре знаеш това. Отношенията ни имат своя история, нашите отношения — между теб и мен. Можеш да ми вярваш, Кристин… Можеш да ми се довериш.

— Няма какво да доверявам.

Очите му ме принудиха да го погледна. В сините им дълбини трепна нещо, което напомняше молба или поне така ми се стори. Какво искаше да му доверя? Чувствата си — моите чувства тогава и сега?

Това би означавало, че и у него се е породило нещо към мен през седмицата, когато ме посетиха с баща ми. Но знаех, че това не може да е истина. Тогава бях само на осемнайсет години. Бях притеснителна и без самочувствие. А Ред… О, още тогава той беше поразително красив и невероятно изискан. Той беше мъж, за какъвто едно незряло момиче може само да мечтае.

Не е имало с какво да го привлека тогава.

Наистина ли?

А сега? Можех ли да повярвам, че вниманието, което проявяваше към мен, е искрено? От сърце? Затворих очи, измъчвана от тези мисли — защото някъде дълбоко в мен не ме напускаше чувството, че сигурно има скрити подбуди във влечението му към мен.

Но какви биха могли да бъдат те? Какво би могъл да иска?

„Твоята душа.“

Бог да ми е на помощ, защото душата ми вече му принадлежеше.

— Време е да си лягам — казах припряно. — Късно е. — Твърде късно, помислих си.

В очите му трепна едва забележимо разочарование — само една искрица, и толкова.

— Ще те изпратя.

Придружи ме до вратата на малката къща. Сякаш разбрал объркването ми, ме целуна по бузата. Мислех, че още изпитва раздразнение към мен. Но когато понечих да вляза, той хвана ръката ми и ме привлече. Очите му изглеждаха тъмни, дълбоки и неразгадаеми на лунната светлина. Около нас се кълбеше мъгла, изолираше ни от околния свят, загръщаше ни в тъмна интимност, в която не проникваше нищо друго, освен вечните барабани, тътнещи глухо някъде в далечината.

— Утре трябва да поговорим.

— За какво? — Докато го гледах, сърцето ми заби в свой ритъм, сякаш беше отделно същество.

— За много неща. Може би досега не съм обръщал достатъчно внимание на твоите притеснения. Може би не съм ти дал достатъчно основание да ми имаш доверие.

Ритъмът на сърцето ми се ускори.

— Да не би вече да допускаш, че нещо лошо се е случило с баща ми? Ред, открил ли си нещо, за което не си ми съобщил?

Очите му сега бяха непроницаеми, далечни и чужди. Ако преди миг бях прочела в тях някакви чувства, може да се е дължало на въображението ми.

— Казал съм ти всичко, което зная. Може би има нещо, което ти не си ми казала?

— За баща ми ли?

Неговата отчужденост се смекчи, за да ме озадачи с ново, още по-неуловимо чувство.

— А за какво друго? — каза той толкова нежно, че ме накара да отдам предишната му ирония на моето въображение. И ако имаше нещо реално тази вечер, ако имаше нещо в нашия разговор, което можех да приема за истина, това беше единствено подигравателната усмивка, с която ме дари, когато си тръгвах.

Той изчака, докато вляза и заключа вратата отвътре. През дървената й преграда чух стъпките му по верандата. После се качих в спалнята.

Стаята беше окъпана в сребърна светлина. Застанах на прозореца, озарен от бледата луна. Взрях се в тъмната градина. Към прозореца ме бяха привлекли барабаните. Те изпълваха нощта с тъжен зов, отправен към духовете. Как можеха лоа да устоят на техните увещания? Можеха ли да не се отзоват?

Някакво раздвижване в края на гората привлече погледа ми. Този път не се мярна нищо бяло. Не беше забулено привидение. Фигурата, която видях, бе облечена с черни дрехи, които като сянка се сливаха с нощта.

Продължих да се взирам нататък. Ред потъна в гората, насочвайки се към звука на барабаните.

Единадесета глава
Петият ден

На другата сутрин Ред беше леко уморен, би могло да се каже, че съвсем малко не достигаше, за да изглежда отлично. Тъмната му коса като че ли бе току-що сресана с пръсти, а възелът на копринената му връзка стоеше едва доловимо накриво, сякаш е бил замислен, когато се е обличал. Очите му обаче бяха ясни и живи, както винаги. Той седеше зад бюрото си и ме гледаше.

— Надявам се, нямаш нищо против, че те помолих да се срещнем тук, Кристин. Имах важна работа, която не търпеше отлагане, но много исках да поговорим.

Да поговорим! Това, от което се нуждаех, беше много по-сериозно. А аз, глупачката, си представях, че ще можем да изясним недомлъвките от снощния ни разговор. Исках да споделя с него всичките си грижи и съмнения. Исках да му разкажа за моите сънища, за виденията и за всичко, което мама Вини ми беше обяснила. Исках да му кажа как не съм спала цяла нощ и съм мислила за него… за нас.

Исках да му доверя всичките си страхове и се надявах и той да направи същото.

Но сега, като го видях в студената, отрезвяваща светлина на деня, решението ми изглеждаше толкова невъзможно, съвсем… налудничаво.

Станах и отидох до прозореца. Загледах се в тучната зеленина около хотела. Лек бриз си играеше с листата на кокосовите палми, които се навеждаха, сякаш се покланяха пред капризите на волята му. Малки чуруликащи птички прехвръкваха от клон на клон.

Вдъхнах дълбока, успокояваща глътка въздух.

— Къде отиде снощи, след като ме изпрати?

Макар че бях с гръб, усетих, че въпросът ми го изненада. Той помълча, после каза:

— Защо, Кристин, проверяваш ли ме?

Ето, това ме вбесяваше — винаги така обръщаше нещата, че изглеждах глупава и нетактична.

Скръстих ръце, без да ме е грижа, че това се смята за отбранителна поза.

— Видях те да отиваш в гората и чух барабаните.

Столът му изскърца и той стана, а аз се стегнах, за да устоя на близостта му. Когато се приближи, дори въздухът изглеждаше зареден с неговото присъствие. Изпитах непреодолим импулс да се облегна на гърдите му и да оставя всичките си притеснения в опитните му ръце.

Но устоях, защото знаех, че така трябва.

— Някога да ти е минавало през ума, че може да съм търсел Кристофър?

Завъртях се и попитах патетично, с надежда:

— Наистина ли? И какво откри? Какво чу?

Сините очи проблеснаха… само за миг.

— Нищо. Както очаквах, никой не го е виждал. Но аз… трябваше да се уверя. Заради теб, Кристин.

Изглеждаше искрен, истински загрижен. Обективно погледнато, нямах причина да не му вярвам. Не беше направил нищо, което да даде повод за моите подозрения. Просто си вършеше работата, както и досега. Ако бях на негово място, може би и аз щях да се държа по същия начин. В хотела работеха десетки хора. Прехраната им зависеше от нормалното му функциониране. Трябваше ли да подозирам Ред в нещо друго, освен че си върши работата?

Сега, когато ме гледаше с топлота, от която се разтапях, ми беше трудно да го подозирам. Ако самата ти силно поискаш, можеш да се накараш да повярваш каквото и да е, помислих си.

Сега, в този момент, можех да повярвам, че той ме обича.

— Знаеш ли какво ми каза вчера мама Вини? — престраших се да го попитам. — Разказа ми всичко за седмата нощ, преди още да го прочета в твоята книга. Тя смята, че баща ми е задържан в плен някъде… От някого… До седмата нощ.

Ред се обърна и се насочи към бюрото.

— Надявам се, не си се хванала на тази въдица, Кристин. Вини е доста възрастна жена, която няма с какво друго да се занимава, освен да разправя врели-некипели. Тя те използва за своите цели.

— Как? По какъв начин ме използва? Защо ще ми разказва такава жестока история? За отмъщение ли? Аз нищо не съм й направила.

— Но Кристофър я уволни — каза Ред тихо. Седна върху плота на бюрото й скръсти ръце. — Надявам се, не възнамеряваш да ходиш отново при нея.

— Имаш ли нещо против?

— И да имам, ще се съобразиш ли с мен? — възрази той с раздразнение.

Напрежението между нас растеше.

— Ти не благоволи да намериш време и да ми помогнеш да открием баща ми. Затова трябваше да взема нещата в свои ръце.

— Като разговаряш с една побъркана старица, която може би не е виждала Кристофър от години, а след това се загубваш в най-окаяната част на града, така ли? Като обядваш с Лорънс Крофърд, който би продал и майка си за няколко жалки долара, така ли? Пак те моля, Кристин. Остави това на мен. Аз зная какво правя.

— Нали точно в това е въпросът — извиках съвсем разстроена. — Какво всъщност правиш ти? Ходи ли да говориш с полицията? Ходи ли повторно в хижата на баща ми? Нищо не си направил. Единственото, което виждам да вършиш, е, че гледаш своята работа.

— Какво, по дяволите, искаш от мен? — избухна той. — Не мога да направя фокус и да ти го докарам от нищото!

— Не можеш… или не искаш?

— Дявол да го вземе, какво означава всичко това?

— Ами опитай да се досетиш — казах и тръгнах към вратата. — Вече отнех твърде много от скъпоценното ти време. Ти имаш важна работа, която не търпи отлагане, а аз трябва да намеря баща си.

— Кристин! — Тонът му ме спря. Осмелих се да го погледна.

Грешка.

Сините очи ме принуждаваха да го слушам, да му вярвам. Плътният глас ме подмамваше.

— Не можеш ли да ми имаш доверие?

Как можех да повярвам на него, като нямах доверие дори на самата себе си?

Излязох от кабинета, като демонстративно тръшнах вратата. Постъпих детински, защото бях разстроена и ядосана. Но когато вдигнах очи, от изненада раздразнението ми веднага изчезна.

Рашел седеше на бюрото си, а над нея, съвсем близко, се беше надвесил Лорънс Крофърд. Лицата им бяха едно до друго, изопнати от напрежение. Не ми беше необходима проницателността на гений, за да се досетя, че прекъснах много личен разговор.

Лорънс моментално се изправи и престорено се окашля.

Мургавото лице на Рашел стана наситено червено. Тя смутено сведе поглед, но преди това успях да видя блясъка в кафявите дълбини на очите й. Лицето й беше по-оживено от когато и да било.

Лорънс пак се изкашля, а после и аз направих същото. И тримата не знаехме какво да сторим от неудобство. Накрая той каза с пресилено приветлив глас:

— Кристин, точно теб търсех.

Силно се съмнявах, но се усмихнах и поех топката.

— Така ли? Да нямаш информация за баща ми?

Той погледна през рамо.

— Ами… не… не съвсем. Но се надявах, че ще можем да поговорим, може би пак да обядваме заедно.

Тогава Рашел ме погледна, съвсем за кратко, но в очите й видях уплаха. Каквато и да беше причината, явно бе, че не й се нравеше поканата на Лорънс Крофърд да прекарам известно време с него. Откровено казано, много се изненадах, като го видях тук, защото знаех, че Ред е доста враждебно настроен към него.

Като че ли в отговор на мисълта ми, вратата на кабинета се отвори. На прага се показа Ред и щом съзря Лорънс, спря като вкаменен. Лицето на Рашел стана още по-червено, ако това изобщо беше възможно. Дори аз почувствах как бузите ми леко започват да пламтят, макар че нямах причина да се чувствам виновна.

Ред огледа всички и бързо прецени ситуацията.

— Какво правиш тук, Крофърд? — попита с твърде нелюбезен тон.

Лорънс се усмихна.

— Дойдох да видя Кристин. Надявам се, не възразяваш. С нея трябва да обсъдим важни въпроси.

— Какви въпроси?

Лорънс пак се усмихна.

— Мисля, че е право на младата дама да реши дали иска да те информира, или не. — После се обърна към мен: — Ще обядваме ли заедно?

Ред ме погледна намръщено. В този момент четях мислите му: „Струва ми се, че ти казах да бъдеш предпазлива с Лорънс Крофърд“. Е, и какво от това? Не бях собственост на Ред Сен Пиер. Освен това дълбоко в мен малка, перверзна частица вярваше, че раздразнението му не се дължи само на деловите несъгласия между двамата. Смеех ли да се надявам, че поне малко ревнува?

Той си тръгна, сякаш беше забравил за всички нас, но на вратата се обърна и каза на Рашел:

— Няколко часа ще бъда в залата за бала, за да се погрижа за последните приготовления. — А после към мен: — Приятен обяд! — Изгледа ме с такова пренебрежение, че ми стана обидно. След това се обърна и излезе.

В помещението настъпи напрегната тишина. Рашел отвори някаква папка и се престори, че работи. Лорънс Крофърд без нужда оправи вратовръзката си и ми се усмихна.

Аз побързах да кажа:

— Всъщност няма да мога да дойда на обяд. Имам неотложна работа.

И излязох.

Във фоайето на „Сен Пиер“ имаше няколко бутика. Единият от тях като магнит привлече вниманието ми. Застанах пред витрината и загледах като омагьосана изложената рокля.

Истинска мечта.

Горната част беше без презрамки и цялата обсипана с блестящи розови пайети и перли, а полата от розов шифон се спускаше на богати дипли.

Хареса ми, както никога през живота си не бях харесвала дреха. Розовата феерия пред мен бе олицетворение на всички официални рокли, които никога не съм притежавала, на всички балове и празненства, които съм пропуснала. Тя олицетворяваше всичко, което ми беше отказано и всичко, към което сега се стремях.

Трябваше да я имам.

Но цената ме стъписа. Дори за миг не исках да допусна, че е възможно да похарча толкова пари за една рокля. Струваше повече от месечния ми наем заедно с разходите по поддържането на жилището. Не можех да си позволя такова разточителство.

Но пък трябваше да имам подходяща дреха за тази вечер, ако все пак реша да отида на бала. Последният поглед на Ред още ме изгаряше. Затова ми се искаше да бъда ослепително красива.

Продавачката, Марта, се оказа много услужлива. Извади дузини блестящи рокли във всички възможни нюанси и кройки. Розовите бяха няколко, но нито една от тях не бе в изискания нюанс на тази от витрината. Да не говорим, че никоя от тях дори не се доближаваше до модела й.

Още веднъж погледнах цената върху етикета. Не можех да си позволя подобна дреха.

За проклетия, роклята беше точно моят размер.

— Бихте ли искали да я пробвате? — подкани ме Марта. Усмивка озаряваше тъмното й лице. — Мога да я сваля от витрината.

— О, не, недейте. Страхувам си, че не е по възможностите ми.

— Тогава вижте тази — предложи продавачката и извади дълга дреха от кървавочервен сатен. — Много е пищна.

— Да, наистина — съгласих се. Сигурно изражението ми е било красноречиво, защото Марта се зае да свали розовата рокля от витрината.

— Само я премерете — настоя тя. — Направете си поне това удоволствие.

О, да, оказа се истинско удоволствие! Облякох я, после излязох от пробната и застанах пред огромното огледало. Марта плесна с ръце от възхищение.

— Великолепна е! Госпожице, тази рокля е направена за вас. Цветът така ви отива! А кройката! Фигурата ви! Ако изглеждах така, както вие с тази рокля, нямаше да мога да живея без нея!

Добра продавачка. Много убедителна. Ласкателствата й подействаха като балсам за самочувствието ми. А и роклята наистина беше великолепна. Късата клоширана пола разкриваше може би единственото привлекателно нещо у мен — стройните крака, а розовият нюанс извънредно много отиваше на тена на лицето и цвета на очите ми.

— Обувките, госпожице, обувките! Почакайте! — извика Марта и забърза към предната част на магазина. Когато се върна, държеше най-великолепния чифт блестящи обувки с високи токове, които някога бях виждала.

Помислих си, че с мен беше станало истинско чудо, като в приказките. Липсваше ми само каретата и принца.

Вдигнах очи и видях в огледалото отражението на Ред. Облегнат на рамката на вратата, със скръстени ръце, той ме гледаше с възхищение.

Обърнах се и лицето ми пламна.

— Откога си тук?

Той се усмихна и отговори тихо:

— Отскоро. — Изправи се и приближи. Марта дискретно беше изчезнала. Бяхме останали само двамата.

Пригладих разперената пола на роклята и се насочих към пробната, но той хвана ръката ми.

— Къде отиваш?

— Трябва да… се преоблека. — И едва успях да добавя: — За да си тръгна. — Но нещо ме спря. Погледът му се плъзгаше по тялото ми. Кожата ми започна да пламти и тръпне от неговото внимание.

— Надявам се, че ще я вземеш.

— Какво?

— Роклята.

Докоснах прозрачните гънки на полата.

— Боя се, че не е за моето ниво — отговорих двусмислено.

Ред се усмихна, сякаш ме разбра много добре.

— Точно затова е интересна. Искам да имаш тази рокля, Кристин. Ще я купим за моя сметка.

— О, не мога да си позволя такова разточителство!

— Искам да я имаш — повтори той. Обърна ме така, че застанахме пред огледалото. Той беше толкова по-висок и по-едър от мен! Ръцете, които ме държаха, изглеждаха невероятно силни. Не можех да си поема дъх. Той се наведе и прошепна в ухото ми:

— Искам да бъдеш с нея тази вечер. Заради мен.

Сърцето ми заби толкова силно — мислех си, че той сигурно го чува. А и аз чувах неговото сърце, защото то биеше в съвършен унисон с моето. Ритъмът беше хипнотизиращ, като тътена на барабаните, но още по-чувствен и опасен. Замайваше ме и ме караше да желая нещо, което знаех, че никога няма да имам.

— Толкова си красива, Кристин! — пошепна той, а топлият му дъх погали бузата ми. — Така привлекателна! — Последната дума той прошепна тихо и не бях съвсем сигурна дали не съм я измислила.

Затворих очи за миг. Тръпнех от докосването на ръцете му. Какво ли би било, ако ме погали? И ако ме гледа така, както ме гледаше сега, в момента преди да…

— Не съм красива — възразих. — Никога не съм била красива.

— Кой ти каза?

— Не е нужно някой да ми казва. Виждам и сама.

— Тогава значи не можеш да се видиш през моите очи. — Той ме привлече в прегръдките си. — Погледни се в огледалото, Кристин. Виж себе си такава, каквато те виждам аз.

Наистина, Ред ме беше омагьосал, защото в отражението всякаква прилика с предишната Кристин се беше стопила. Косата ми падаше като златен ефирен воал по раменете и по гърба. Очите ми блестяха като озарените от слънцето води на Карибско море, а лицето ми сияеше с лек прасковен цвят. Корсажът на роклята очертаваше гърдите ми, а талията ми изглеждаше тънка, обхваната от силните ръце на Ред.

И изведнъж всички обидни думи, които баба ми беше казала, отлетяха далеч от мен. Аз наистина бях красива. И съблазнителна.

— Как направи това? — прошепнах изненадана.

Той се засмя.

— Мога да правя много неща, Кристин. Искаш ли да ти покажа?

Да! О, да! — идеше ми да извикам. Покажи ми всичко, което знаеш! Накарай ме да усетя вкуса на живота така, както никога досега!

Накарай ме да забравя моите съмнения и подозрения. Накарай ме да ти вярвам!

С неговата забележителна способност да отгатва мислите и желанията ми той ме обърна към себе си, без да ме освобождава от прегръдката си — бавно, така че да мога да се отдръпна, ако поискам.

Но аз не исках.

Нямах желание да правя нищо друго — исках да остана завинаги в обятията му. Колко пъти в сънищата ми той ме гледаше така, както сега! Колко пъти си представях, че ме желае!

Ако за мен сънищата и действителността се сливаха, ако наистина вече не можех да различа дали спя, или съм будна, то това си имаше и хубави страни. Съвсем определено сега се наслаждавах на една от тях.

Той бавно сведе глава към мен, като че ли се страхуваше да не разруши магията. Бяхме тъй близо един до друг, че усещах аромата на одеколона му, виждах как очите му стават наситено сини, а устните му леко потрепват. След това, удавена в тези усещания, затворих очи и зачаках целувката.

Той плъзна ръце по тялото ми, погали шията ми, зарови пръсти в косите ми. Устните му докоснаха веждите ми, носа, брадичката. Искаше ми се да изпищя от отчаяно желание да ме целуне — толкова силно ми въздействаше. Устните ми се разтвориха в мълчалива молба.

И аз за първи път се радвах, че Ред може да чете мислите ми. Устата му покори моята с главозамайващо силна целувка, от която щях да загубя съзнание. Езикът му се вмъкна вътре, смел, покоряващ, заповядващ да му отговоря.

Нима имах избор? В края на краищата това беше само насън. В сънищата не можех да правя друго, освен да се подчинявам на Ред.

Целувката продължи безкрайно, но и когато свърши, той не ме пусна. Притискаше ме към себе си и продължаваше да докосва лицето ми с устни — целувка, след нея още една, още една… Изпаднах в еуфория и не забелязах кога е спрял да ме целува. Повдигнах натежали клепачи. Той гледаше към входа на магазина.

Проследих погледа му и изтръпнах. Там стояха Рашел и госпожа Дюпре. Лицата им, обикновено ведри, сега бяха замръзнали в еднакви гримаси на изненада.

Усетих как ръцете на Ред бавно, съвсем бавно, се отдръпнаха от мен.

Дванадесета глава
Петата нощ

Няколко часа по-късно стоях пред входа на залата. Балът тъкмо започваше. Не смеех да вляза, чувствах се нервна и несигурна. Разбира се, бях с розовата рокля. След реакцията на Ред не можех да не си я купя. После отидох на фризьор. Метаморфозата беше съвършена. Като пеперуда, излязла от старомодния си пашкул. Бях съвсем различна жена.

Ала бях нервна като предишната Кристин. Още изпитвах нейните колебания и съмнения. А след като видях реакцията на Рашел и госпожа Дюпре този следобед, пак ме нападнаха параноичните страхове на някогашната Кристин. Чувах как всички наоколо си шепнат нещо по мой адрес.

Трепетно разглеждах блестящите облекла на танцуващите, които се полюляваха и въртяха под ритъма на музиката. Залата също беше преобразена. В ъглите бяха поставени богати аранжировки от орхидеи, жасмин и райски цветя. В единия край на залата струеше водопад, който се вливаше в малък басейн с бистра синя вода, по чиято повърхност плаваха червени цветове на хибискус. Въртящи се полилеи улавяха и отразяваха ярката светлина във вид на хиляди разноцветни дъги. Техният разкош съперничеше на блестящите тоалети на жените.

Всичко беше като от мечтите на Пепеляшка, дори ги надминаваше.

В този миг, като по даден знак, музиката спря.

Танцуващите двойки се разделиха.

Видях Ред.

В черен смокинг той беше зашеметяващ — не беше възможно да го опиша с по-скромна дума. Гладко избръснат, с грижливо сресана тъмна коса, представляваше самото съвършенство и изисканост. Усмихваше се на червенокосата дама, с която беше танцувал.

Излязох в коридора и се подпрях на стената, за да не падна.

Наистина ли бях в прегръдките му само преди няколко часа? Беше ли ме целувал, наистина ли ме беше целувал със страст? Да не би да е била поредната ми илюзия, породена от моите копнежи?

О, защо не можех да изпитвам удоволствие от вниманието му, без глупаво да се измъчвам да разбера какви са мотивите му, без да подлагам на подробен анализ всеки нюанс на неговото поведение и всяка прошепната дума? Защо не можех да бъда като другите жени и да живея за момента, да се радвам на мига? Той ме желаеше, каквато и да беше причината за това. Може би просто трябваше да се чувствам благодарна.

Но дълбоко в себе си знаех, че никога няма да се задоволя с подхвърлени трохи. Исках цялата трапеза, дори истински пир. Исках приказката…

Поех дълбоко дъх, влязох колкото можех по-незабележимо в залата и се скрих всред малка група гости, застанали до водопада.

Музиката отново засвири. Наблюдавах танцуващите, които преминаваха край мен. Между тях с изненада познах Лорънс Крофърд. Той танцуваше с Анжелик. Запитах се какво ли би казал Ред, като ги види заедно.

Анжелик беше с черна рокля, която разкриваше голяма част от бедрата и гърдите й. Както бе впила поглед в Лорънс, приличаше на дебнеща пантера. В момента му говореше нещо, а той й се усмихна. Но имах смътното чувство, че търси някого с поглед.

Докато се носеха в ритъма на музиката, Лорънс оглеждаше дансинга. За миг погледите ни се срещнаха и той ми кимна. На лицето му беше изписано безпокойство. Завъртяха се в кресчендото на музиката и ги загубих в бляскавата тълпа.

Госпожа Дюпре стоеше сама край масите на бюфета в срещуположната страна на залата. Роклята й беше с цвят на морска пяна. Макар че косата й беше опъната назад с обичайната строгост, тя изглеждаше някак по-млада. Дори отдалеч виждах сдържаното вълнение, изписано на лицето й, едва доловимото движение на тялото й в такт с музиката.

Цялата обстановка бе вълнуваща и романтична, вълшебна. Скоро ме обхвана празнично настроение, което обаче продължи твърде кратко. Пак видях Ред да танцува, този път с красива блондинка. Почувствах се повехнала като цвете, което дълго време не е виждало слънце.

— Надявах се да те видя тази вечер.

Тихият, звучен мъжки глас идваше откъм рамото ми. Беше на Лорънс Крофърд.

— Стресна ме — казах с упрек и отново загледах танцуващите.

— Съжалявам! — Той извади златна табакера и ми предложи цигара, но аз отказах. Мъжът запали. Когато понечи да сложи златната запалка в джоба си, тя падна на пода. И двамата се наведохме, за да я вземем, но аз го изпреварих. Изправих се и му подадох запалката.

— Много красива вещ — казах. На нея се виждаше някакъв надпис, но Лорънс бързо я взе от ръката ми и не успях да го прочета.

— Благодаря — каза той и грижливо я прибра в джоба си. — Специален подарък ми е. Би било неприятно, ако я загубя.

За миг се загледахме в танцуващите двойки.

— Малко съм изненадан, че те виждам тук — рече Крофърд. В очите му се четеше обвинение. — Да се надявам ли, че присъствието ти тук означава, че си научила нещо за Кристофър?

— Не, за съжаление — отвърнах с въздишка. — Нямах намерение да идвам. Мислех, че ще бъде неуместно, но Ред ме помоли…

— Разбирам. Ред обикновено успява да постигне това, което иска — каза той, но личеше, че е заинтригуван. — Винаги намира начин.

— Двамата сте доста враждебно настроени един към друг. Защо?

Лорънс се усмихна.

— Забелязва ли се? Всъщност аз самият нямам нищо против Ред. Той обаче, кой знае защо, мисли, че го застрашавам с нещо.

— Защото представяш интересите на този, който иска да купи дела на баща ми. Смята, че ти си подвел баща ми да предприеме тази сделка.

— Боже мили, така ли мисли? Кристофър пръв дойде при мен. Аз съм американец, негов сънародник, и двамата тук се чувстваме пришълци. Той ми се довери. Беше отчаян, изплашен. Вече ти разказах. Обзели го бяха предчувствия, че някой му крои нещо лошо.

— Така е, разказа ми. Но той спомена ли от кого се страхува?

Лорънс замълча и отклони поглед.

— Не е необходимо кой знае колко прозорливост, за да се досетим кой би загубил най-много, ако баща ти продаде дяла си. Или кой би спечелил най-много, ако не го направи… поради някаква причина.

Погледнах го, отегчена от намеците и тайнствеността.

— Кажи направо. Ако подозираш нещо… каквото и да е то… относно баща ми, кажи. До гуша ми дойдоха тези увъртания.

— Да, мога да си представя — съгласи се той и се намръщи. Неволно проследих погледа му, насочен към дансинга. Сега Ред танцуваше с Рашел. Усетих ръката на Лорънс върху моята и го погледнах изненадано.

— Не бих искал да обвинявам никого… който и да е той, щом нямам конкретни доказателства. Утре може да ми се наложи да пътувам, но съм поръчал да ти предадат нещо. Прочети го внимателно. Прочети го… и след това сама прецени какво да правиш.

— Какво е то?

— Прочети го — повтори той напрегнато. — След това ще говорим.

Дълго се взирахме един в друг с разбиране, придружено от неловкост.

— Чаках те — долетя зад мен познат глас.

Обърнах се и срещнах загадъчните сини очи. Сърцето ми заби бясно, усещах ударите му в цялото си тяло. Не можех да проговоря. Ред не изпитваше подобно затруднение.

— Дойдох да се възползвам от… обещания ми танц — хладно се обърна той към Лорънс.

— Запомни какво ти казах — рече адвокатът.

— Какво ти е казал? — попита Ред, докато ме водеше към дансинга. Обгърна талията ми и ме привлече към себе си. Трудно ми беше да мисля, за каквото и да е, освен за факта, че най-после бях там, където исках да бъда.

— Аз… не си спомням — отговорих му, останала без дъх.

Ред се усмихна.

— Чудесно, защото тази вечер искам изцяло да посветиш вниманието си на мен. Казах ли вече, че тази вечер си невероятно красива? Вълнуващо красива…

Точно същото мислех за Ред. Не можех да откъсна очи от него. С официалните дрехи изглеждаше висок и силен — великолепен!

Оркестърът свиреше романтична, натрапчиво позната мелодия. Когато стигнахме дансинга, Ред ме притисна към себе си.

— Не танцувам много добре — побързах да се оправдая.

— Аз също — каза той. — Но мисля, че ще се справим.

Излъга, разбира се. Той танцуваше така, както вършеше всичко друго — добре, много добре!

— Липсваше ми! — прошепна той в ухото ми. — Мислих за теб през целия ден.

— Нима?

Знаех, че хората ни гледат учудено. Опитах се да не мисля за тях, но видях, че Лорънс танцува с Рашел. За миг погледите ни се срещнаха. Веднага си спомних какво ми каза: „Ред обикновено успява да получи това, което иска — винаги намира начин“.

Недей, казах си. Не разваляй тези мигове. Струваше ми се, че бях чакала тази нощ цял живот и не исках съмненията и подозренията да помрачат удоволствието ми.

Имам право на една нощ, нали?

А освен това, беше ли направил Ред нещо, с което да ми даде основание за подозрения и съмнения? Само е бил верен на себе си, бил е естествен, нищо повече. Беше внимателен с мен. Беше ми показал своята амбициозност, своята преданост и своята загадъчност.

Нали точно тези негови качества ме очароваха и привличаха?

Всъщност съмненията ми бяха породени от моята собствена неувереност. Но тази вечер изобщо не се чувствах неуверена в себе си. Чувствах се почти… самонадеяна и бях много, много щастлива, че танцувам с Ред след дългите пропилени години. Нощта беше необикновена, сънищата и мечтите ми можеха да се сбъднат.

— Отпусни се — каза Ред нежно. Ръката му леко се плъзгаше по гърба ми. — Танцът трябва да бъде удоволствие. Представи си, че сме единствените танцуващи в залата.

А всъщност не бяхме ли?

Когато ме привлече към себе си, всичко наоколо избледня, сякаш се стопи. Виждах само устните му на сантиметри от моите, усещах допира на пръстите му по гърба си, потъвах в дълбоките му очи.

Музиката продължаваше, ние танцувахме, сякаш нямаше да спрем цял живот. Исках тази нощ никога да не свършва. Исках завинаги да остана в прегръдките му.

— Знаеш ли колко силно искам да те целуна?

Гласът му ме накара да потръпна.

— Да — отговорих бавно. — Мисля, че зная.

Той се усмихна тържествуващо.

— В такъв случай…

Танцувахме близо до отворените врати към терасата. Оттам уханният нощен въздух нахлуваше в залата. С няколко бързи завъртания, които замаяха главата ми, излязохме на открито.

Нощта беше хладна и изпълнена с екзотични аромати. Мирисът на жасмин действаше упойващо. Лек бриз нашепваше нещо на палмите, понесъл в себе си повеите на океанския вятър. Луната грееше ниско в тъмносиньото небе, а около нея имаше звезди, толкова много звезди! Знаех, че ако е възможно да надникна зад тях, сигурно ще видя рая.

Ред ме привлече към сенчестата градина. Чувах бесните удари на сърцето си, по вените ми сякаш тръгна разтопена лава. О, колко исках да ме прегърне! Копнеех да ме целуне. Не откъсвахме поглед един от друг.

Най-сетне той сведе глава и докосна устните ми със своите, толкова леко, сякаш само да ме подмами. После ме целуна с палеща настойчивост, която се разгаряше все повече и повече, докато ме накара да откликна — с тъй първична страст, на каквато не подозирах, че съм способна.

Езикът му нежно разтвори устните му. Ред ме притисна тъй силно, че телата ни сякаш се сляха. Сърцето ми сякаш щеше да изхвръкне от гърдите.

Той отдели устни от моите и зарови ръце в косата ми.

— Знаеш ли колко силно те желая? — Гласът му беше нисък, дрезгав — възбуждащ до границата на нереалното.

— Знаеш ли колко силно искам да повярвам, че казваш истината?

Той се дръпна изненадан.

— Защо не ми вярваш?

— Защото сме толкова различни. Ние почти не се познаваме.

Той се усмихна.

— Бих казал, че твърде много се опознахме през последните дни, да не говорим за последните минути. А не забравяй, че имаме и минало.

— Онази седмица едва ли може да се смята за минало — възразих със свито сърце. Ръцете му нежно бяха обгърнали талията ми.

— Може да са били само няколко дни, но аз не те забравих. Твоят образ, тъгата в очите ти, когато двамата с Кристофър си тръгвахме, ме преследваше всеки миг през тези години. Непрекъснато мислех за теб — какво ли правиш, как изглеждаш, как живееш. И най-вече дали си щастлива.

— Аз също не можах да те забравя. — Нямах сили да го погледна в очите.

— Дори когато си се омъжила за друг?

Въпросът беше уместен, логичен, ала бе зададен със странна настоятелност. Погледнах го. Сините очи ме пронизваха, усетих как краката ми се подкосяват.

— Бракът ми беше грешка — казах, като признах на Ред нещо, което не смеех да призная дори пред себе си.

— Омъжила си се прибързано, нали?

— Да.

— Защо?

Защото исках да те забравя. Но не можах да го изрека. В този момент се чувствах крехка и уязвима. Ред вече познаваше твърде много мои слабости.

— Бях млада — казах и свих рамене.

Очите му блестяха в светлата нощ.

— Обичаше ли го?

— Ред… нямам желание да говорим за това.

— Извинявай. Не исках да досаждам. Споменът сигурно още е твърде болезнен за теб. — Той изрече всички любезности, подходящи за такъв случай, но имах чувството, че иска да каже още много неща.

— Не, не е така. Само че…

— Ние не се познаваме много добре и това не е моя работа.

Хубавото настроение бързо си отиваше, без да знам защо. Осъзнавах само, че отчаяно искам да го върна, да пропъдя неприятните спомени, които развалиха приказната вечер.

— Ще ти разкажа за Дани — казах. — Но не тази вечер. Моля те, само не тази вечер.

Той се подвоуми.

— Добре. Тази вечер ще бъде само наша. Ще пием шампанско, ще танцуваме до полунощ и после…

Потръпнах.

— И после?

Сините му очи заблестяха на лунната светлина.

— Може би трябва да оставя ти да решиш какво ще правим после.

Върнахме се в залата и танцувахме. Наруших дадената клетва и пих шампанско, после пак танцувахме. Ред не се отделяше от мен. Ръката му ме обгръщаше, дори когато не танцувахме. Изглежда не забелязваше любопитните погледи и лукавия шепот.

А аз? О, в този момент изобщо не мислех за себе си. Целувката на лунна светлина завинаги беше подпечатала съдбата ми.

Исках тази нощ да се любим с Ред. Исках го повече от всичко на света, освен това бях убедена, че той е отгатнал желанието ми.

Но смеех ли да вярвам, че той ме желае? Целувките, погледът, прошепнатите в ухото ми думи, бяха твърде красноречиви, и въпреки това нещо ме спираше. Нещо, на което не позволявах да ме завладее, но и не отхвърлях съвсем.

Ред не откъсваше поглед от мен, докато танцувахме. Почти не се движехме, но ритъмът увличаше като прелъстител. Чувствах се замаяна, донякъде от шампанското, но всъщност повече от близостта на Ред. Очите му бяха изпълнени със страст… Дълбоко в тях тлееше огън.

Изглеждаше заплашителен, напрегнат, и в същото време — замайващо сексапилен. Точно така изглеждаше в съня, който сънувах втората нощ в Колумбе — когато стоеше над мен, отблясъците на огъня играеха по голите му гърди, а очите му бяха приковали моите, точно преди да…

— Знаеш ли какво значи огнен танц?

Бях потънала в собствените си фантазии и въпросът му ме стресна.

— Н-не. Да не е този, който Анжелик танцува онази нощ на церемонията?

— Това е един от начините да се танцува.

— И друг ли има?

— Да. И той е още по-магически, Кристин. Още… по-горещ.

— Няма ли… — Аз облизах пресъхналите си устни. — Няма ли да се опаря?

— Винаги има такава опасност, но трябва да рискуваш, нали? — Той се усмихна и ме притисна толкова близо до себе си, та знаех, че сега хората безспир ще шушукат.

Зад рамото на Ред видях госпожа Дюпре, застанала отстрани заедно с Рашел. Тя беше леко намръщена, сякаш спореше за нещо с дъщеря си. Но когато срещнах погледа й, ми се стори, че раздразнението й по някаква причина е насочено към мен.

По дансинга премина Анжелик в прегръдките на Лорънс Крофърд, но сега не му се усмихваше. Изражението й беше кисело, сърдито, като на глезено дете, което не е могло да постигне своето. Докато ги гледах, мъчейки се да успокоя препускащия си пулс, Лорънс остави Анжелик насред дансинга и бавно се обърна. Тя хвана ръката му.

Последва кратка размяна на реплики, които, естествено не чувах, но по израза и на двамата разбирах, че са доста разгорещени. Лорънс махна ръката й от своята и напусна дансинга. Анжелик остана загледана в гърба му. След това погледна право към мен.

Кръвта ми замръзна.

Никога, в ничии очи не бях виждала такава омраза, такова ледено презрение.

Но към Лорънс Крофърд ли беше насочена нейната ненавист… или към мен?

— Студено ли ти е? — попита Ред.

— Малко, може би.

— Тогава да помислим какво можем да направим, за да се посгрееш.

— Огненият танц? — попитах без дъх.

— Бързо се досещаш — каза той с усмивка, която караше пеперудите в стомаха ми да запърхат.

Беше дошъл моментът на истината. Всеки нерв в мен воюваше с останалите. Разбира се, до отчаяние исках да бъда с Ред. Това би означавало да се сбъднат десетгодишните ми мечти и фантазии.

И въпреки всичко още чувах онзи коварен глас вътре в мен, който ми шепнеше, предупреждаваше ме, напомняше ми, че когато един мъж преследва обикновено момиче като мен, той винаги има задна мисъл.

Само че аз вече не бях обикновено момиче. А може би никога не съм била. Възможно е баба ми, по някаква извратена причина, да е насадила тази мисъл в главата ми, а аз не я изхвърлях оттам, защото ми беше удобна. Защото по-лесно ми беше да сънувам, отколкото да живея истински, нали?

Но това вече не беше сън. А действителност. И Ред чакаше моя отговор.

Откровено казано, не знаех какво искам. Не откъсвах очи от него, устните ми се отвориха, за да заговоря, но преди да промълвя и дума, той се наведе и… ме целуна.

Насред дансинга. Пред очите на всички. Пред погледите и на госпожа Дюпре, и на Рашел, Анжелик и Лорънс Крофърд.

Целуна ме, докато оркестърът свиреше стара, позната любовна песен. Целуна ме, докато телата ни се движеха бавно, съвсем бавно, в ритъма на мелодията. Целуна ме така, сякаш бях най-красивата и най-съблазнителната жена на света. Целуна ме истински.

— Кристин! — прошепна той името ми срещу устните ми, произнесе го така, сякаш за него беше най-скъпото от всички скъпи нему неща. Едната му ръка беше около кръста ми, а другата докосваше врата ми. Бяхме притиснати толкова близо един до друг, че сигурно отстрани е изглеждало неприлично. Баба ми никога не би ме познала — нейната строга като стара мома внучка да се държи така безсрамно на публично място. Щеше да ми се кара и да ме упреква дни наред. Щеше да ме изпрати в моята стая и да ме заключи вътре…

Този спомен ме направи още по-смела. Накара ме да се почувствам по-свободна.

Така че отвърнах на целувката на Ред. Насред дансинга.

Пред всички.

Целунах го истински. Целунах го така, че да отгатне желанието ми. Допрях език до неговия и почувствах незабавната му реакция. Изръмжа леко, когато откъсна устни от моите.

— Да тръгваме. — Гласът му, нисък и настоятелен, пулсираше в ухото ми: — Веднага!

Мисля, че в този момент не можех да промълвя нито дума, дори животът ми да зависеше от това. Очите ми казваха всичко, което той трябваше да разбере. Ръката му здраво беше обгърнала талията ми. Поведе ме през дансинга, през тълпата от гости, които ту влизаха, ту излизаха през входа на залата и се разхождаха в коридора.

Спряхме на площадката с асансьорите. Когато вратите се отвориха, две възрастни жени влязоха в кабината пред нас. Понечих да ги последвам, но Ред ме задържа.

— Не в този — промърмори той.

О, колко чувства можеше да изрази една обикновена фраза! Ред хвана ръката ми и преплете пръсти с моите, докато чакахме следващия асансьор. Слава богу, беше празен и ние влязохме. Никой не се опита да ни последва, но не мисля, че Ред би пуснал някого вътре.

Самоуверено извади ключ от джоба си и го пъхна в контролното табло. Вратите се затвориха и ние останахме съвсем сами в кабината. Заиздигахме се плавно, без някой да ни спира по етажите.

Погледнах огледалните врати, тавана, после ръцете си.

— Кристин! — Ласкавата заповед прикова погледа ми към него. — Ела!

Приближих.

Той протегна ръце, привлече ме в обятията си и ме притисна към себе си. Устните ни се сляха в дълга, пламенна целувка. Езиците ни се докоснаха, а после се преплетоха. Сърцето ми полудя.

Издигахме се все по-нагоре. Асансьорът ни водеше към нашата съдба.

Летях, понесена на крилете на своите чувства.

Ръцете на Ред се плъзгаха по тялото ми, галеха, изучаваха, наслаждаваха се на всяка извивка. Пръстите му се плъзнаха по бедрата ми, а коленете ми се подкосиха от интимната ласка.

Асансьорът спря, но ръцете на Ред бавно се плъзгаха все по-нагоре по бедрото ми — мъчително, възхитително бавни — сякаш пред нас се простираше вечността. Облегнах се на стената на кабината, затворих очи и зачаках… неговото докосване.

Допирът бе толкова нежен, че е възможно да съм си го въобразила. След това ме погали по-настоятелно и аз осъзнах, че и в най-красивия си сън не съм се чувствала така добре, както сега.

— Ти ме желаеш — прошепна той до устните ми. — Никога ли няма да престанеш да ме изненадваш, Кристин?

Аз изненадвах и самата себе си. Откривах една съвсем нова Кристин. Откривах жена, която притежава нещо повече от своите фантазии, нещо повече от мечти и сънища. Откривах цял нов свят на влечение, желание и зноен темперамент.

— Искам да те изненадвам — отвърнах шепнешком, плъзнах смело ръка между нас и го докоснах.

Ред рязко си пое дъх.

— Господи! — изстена той и устните му се впиха в моите.

Този път целувката ни беше още по-пламенна, по-съкровена, защото вече нямаше никакво съмнение какво ще се случи между нас. Не можех да чакам. Зад мен стояха десет години, изпълнени с копнеж, десет години в очакване на този миг… на истинско сливане на умовете, телата и душите ни.

Ред се пресегна зад мен и превъртя ключа в контролното табло. Вратите се отвориха с леко свистене. Без да прекъсваме целувката, той ме повдигна, отмятайки пластовете плат, за да усети допира на бедрата ми. Обвих ръце около врата му, а езикът ми се впусна в неговата уста.

Спряхме пред апартамента на Ред и той отключи. Вратата се отвори и мъжът ме внесе вътре.

Стаята тънеше в сумрак. Само светлината на луната ни водеше. Сякаш не можеше да чака повече, Ред се облегна на вратата и ме целуна пак продължително и зашеметяващо.

— Желая те… желая те… — повтарях шепнешком.

Той ме понесе през всекидневната към спалнята. Двойните й врати като че ли се отвориха с вълшебство, за да преминем. Отпуснахме се на леглото с преплетени тела.

Уверените пръсти на Ред, намериха ципа на гърба на роклята ми и го свалиха. Понеже нямаше презрамки, тя се свлече, после сякаш изчезна, така бързо, че не ми остана време да осъзная какво става — само го почувствах.

— Истина ли е всичко това? — прошепнах аз.

Пръстите му бавно плъзнаха тънкия копринен чорап по крака ми. Върнаха се отново и с безкрайна нежност свалиха и другия.

— Толкова истина, колкото би искала да бъде, Кристин. — Гласът му беше плътен и чувствен, загадъчно еротичен. След миг бельото ми падна безшумно на пода.

Окуражена от огъня, разгарящ се в тялото ми, аз се надигнах и съблякох сакото на Ред, което се свлече на пода. А той почти захвърли връзката и ризата си.

— О, боже — прошепнах, когато той се съблече. Гледах го на лунната светлина. Гледах гърдите, мускулите на ръцете и по-надолу… Тази… неосвободена сила…

Стомахът ми се свиваше в очакване. Погледите ни се срещнаха и Ред тръгна към мен.

Коленичи на леглото и ме притегли към себе си. И двамата бяхме застанали на колене, обърнати с лице един към друг, сърцата ни биеха едно до друго. Целуна ме. Луната ни обливаше в сребриста светлина. После мъжът отметна главата ми назад и обсипа с целувки устните ми, шията, гърдите.

Разпиляната ми коса галеше раменете ми — изострено, еротично и леко перверзно усещане. Харесваше ми! Харесваше ми да усещам тялото на Ред до себе си, топло и пулсиращо. Харесваше ми да усещам ръцете му върху гърдите си — те ме предизвикваха и възбуждаха, докато се почувствах слаба до отчаяние.

Задъхана извих гръб. Опитах да се отдръпна, но той ме притискаше тъй силно, че усещах как сърцата ни бият едно до друго, в един и същ ритъм, като барабаните.

— Танцувай с мен, Кристин — промълви той.

— Ред — прошепнах. — Чувствам се толкова слаба… Така ми е горещо…

— Тогава значи е време — отвърна той и ме повдигна. Обгърнах го с крака и той бавно, с ръце, обхванали бедрата ми, ме постави върху себе си.

И огненият танц започна.

Барабаните забиха или може би това беше звукът на сърцата ни? Ритъмът на плътта бе бавен. Дълбок. Неумолим. Ръцете, обхванали бедрата ми, ме повдигаха нагоре… и бавно ме спускаха. Нагоре… и бавно надолу. Телата ни блестяха на сребърната светлина. Шепотът и въздишките ни звучаха като музика в тишината.

— По-бързо — поиска той.

— Не спирай — помолих.

Затворих очи и всичко, което виждах, беше огън, пламтящ ад, обхванал целия свят. Вътре в пламъците двамата с Ред извивахме тела заедно, танцувахме танц, древен като света.

Опитах да си представя как изглеждаме отстрани и картината ме изпълни с френетично желание. Виждах дългата си златистокафява коса, разпиляна по голия ми гръб, виждах пламък, който проблясваше върху гърдите на Ред. Вкопчих се още по-силно в него, а ръцете ми се плъзнаха по гърба му.

Ред сведе глава и зашепна, накара ме да изгарям в бавен, мъчителен огън, докато той проникваше дълбоко в мен, вече завладял душата ми.

Танцът продължаваше…

Телата ни се плъзгаха, плътно прилепнали едно до друго, горещи, напрегнати, а барабаните думкаха в ушите ми с настойчивост, от която ми се искаше да запищя.

Екстазът приближаваше. Беше красив, великолепен и малко плашещ… заради пълната загуба на контрол над себе си. И въпреки това не можех да се сдържам повече. Не можех…

— Ред!

Той притисна тялото ми към себе си, ако това изобщо беше възможно. Устните му се впиха в моите и в нас сякаш избухнаха пламъци.

Задъхани паднахме на леглото.

— Господи! — прошепнах.

— О, Кристин!

Лежах по гръб. Той се подпря на лакът и се взря в очите ми. Усетих как бузите ми поруменяха. Сега, след като беше преминала неудържимата страст, започваше да се връща предишната Кристин.

Не можех да повярвам, че лежа тук гола. С Ред Сен Пиер! И току-що бяхме правили любов. Невероятна любов, която беше в състояние да разтърси целия свят! И не можех да повярвам, че той ме гледа с такава нежност, от която ми се искаше да заплача.

Той вдигна ръката ми до устните си и целуна пръстите ми. Тогава, някъде дълбоко в сините му очи, видях дяволитото пламъче — едва доловим намек за насмешка, така неотделима от предишния Ред.

— А ми каза, че не можеш да танцуваш?

Червенината по страните ми се сгъсти. Исках да се завия, но нещо ме спираше, някакво желание да се противопоставя на гнета на старите окови.

— Само казах, че не съм много добра — промърморих и отместих очи.

— Ти се подценяваш, скъпа — прошепна той, обърна ръката ми и целуна дланта. — Винаги си се подценявала.

— Винаги съм се опитвала да бъда обективна, да преценявам нещата реално. — Затворих очи, докато устните му се движеха нагоре по ръката ми и езикът му се плъзна по сгъвката на лакътя ми.

— Едва ли можеш да получиш нещо по-реално от това — каза той и аз кимнах. Ред ме прегърна и привлече към себе си. Ритъмът на сърцата ни сега беше бавен, но още биеха в унисон. Склоних глава на рамото му и дълго лежахме така, смълчани, заслушани в тъмнината.

— Мислиш ли, че се чудят какво е станало с нас? — попитах изведнъж.

— Мисля, че никой не се интересува… — измърмори той сънено.

— Имаш ли нещо против?

— Против какво?

— Че те знаят за нас.

— Защо трябва да имам нещо против? — попита той изненадано. — И двамата сме свободни. Сега.

Нещо в начина, по който изговори „сега“, ме накара да се отдръпна, за да срещна погледа му. Ред изглеждаше замислен и леко намръщен в осветената от луната стая. Ръката му все още ме обгръщаше, но не знам защо, усетих отчуждение между нас, някаква празнота, която не разбирах.

Отдръпнах се още.

— Има ли нещо? — През сърцето ми премина тръпка на страх.

Ред ме погледна. Очите му бяха помръкнали. После каза бавно:

— Мисля, че сега е моментът да поговорим за него.

— За него?

— За твоя съпруг. Дани.

— Сега? Искаш да говорим за него точно сега? — Нима сега беше време да говорим за неприятни неща, помислих си аз. — Ред, не може ли да почакаме?

— Не. Това не търпи отлагане. — В погледа му се четеше решителност. После той отмести очи и стана от леглото. Взе панталоните си от пода, обу ги, отиде до прозореца и се загледа навън.

Нямах представа какво развали настроението му така изведнъж. Разтреперана от студ, аз се пъхнах под завивките и се сгуших в тях. Чаках да заговори. Но той мълчеше.

— Какво точно искаш да знаеш? — попитах накрая.

— Всичко. Искам да зная всичко. — Бавно се обърна към мен. — Като започнеш с това — защо толкова скоро, след като аз си тръгнах от Чикаго, се ожени за него? Искам да зная защо не почака.

Сърцето ми сякаш пропусна един удар.

— Да почакам? Не разбирам какво искаш да кажеш.

— Много добре разбираш. Защо не почака мен?

Закрих лице с длани. Сърцето ми лудо заби.

— Но аз мислех…

— Какво си можела да мислиш? Ти знаеше, че между нас има нещо. Трябваше да го знаеш. С какво си обясняваш онези погледи?

— Но това беше само една седмица… Ние се видяхме съвсем за малко. Мислех, че ти… Не зная… Че само ме намираш малко забавна. Нямаше причина да мисля, че към мен си изпитвал…

Тъмните вежди се вдигнаха.

— А това, което ти си изпитвала към мен? Мислех, че никога няма да го признаеш — каза той мрачно. Прокара пръсти през тъмната си коса. — Тогава се опитах да ти кажа, но почти не оставахме сами. А когато все пак това се случи, ти се държеше така дяволски отчуждено, сякаш се страхуваше от мен. Когато Кристофър беше с нас, не ми се искаше в негово присъствие да ухажвам младата му дъщеря. Затова не казвах нищо. Но ти наистина знаеше, Кристин. И двамата знаехме.

— Да — прошепнах и продължих да се крия под завивките.

— Тогава защо, по дяволите, се омъжи за друг? — попита той ядосано. — Щях да дойда в Чикаго пак след няколко седмици. И ти го знаеше.

— Трябвало е да дойдеш пак ли? Защо?

— Защо според теб? — попита той с горчивина. — Исках да те видя отново. Исках да се уверя, че това, което подозирах за нас, е истина. — Той млъкна и впери поглед в мен. — Кристофър ти се обади от летището сутринта, когато тръгнахме. Спомняш ли си? Помолих го да ти предаде, че ще се върна след няколко седмици и че искам да те видя. Трябва ли да смятам, че не ти е предал думите ми?

— Дори не ми е споменавал за теб — казах отчаяно. — През цялото време си мислех, че ти си тръгна, без дори да ми кажеш довиждане.

— Разбирам. — Ред дойде при мен и седна на ръба на леглото. — Не ти казах довиждане, защото възнамерявах скоро да се върна. Предполагам, по свой начин Кристофър се е опитал да те предпази. След шест седмици ми каза, че си се омъжила. Шест проклети седмици! Защо, Кристин? За бога, кажи ми, защо?

— Защото исках да те забравя — казах открито. — Ти ме плашеше.

— Плашех те? Само защото се интересувах от теб?

— Защото… защото смятах, че изобщо не те интересувам. Ти беше по-зрял, по-изтънчен… Дани беше на моите години. Имахме еднакъв произход. Когато се запознах с теб, с Дани се бяхме срещали в продължение на няколко месеца и той вече ме беше помолил да се омъжа за него. Когато ти замина, отново ме помоли, а аз се чувствах толкова объркана… Мислех си, че точно това трябва да направя. Той беше мил и чувствителен и искаше да се грижи за мен.

— Аз щях да се грижа за теб, ако точно това си търсела и от това си имала нужда. По дяволите, ти беше моя, Кристин. Позволила си му да те докосне, а вече си била моя.

— Ред…

— Като лудост ли ти звучи? Или може би егоистично?

Да, той беше прав за всичко, но на мен това ми харесваше. Да мисля, че ме е обичал и ме е желал през всичките тези години. Беше твърде хубаво, за да е истина.

— Но това беше преди десет години — възразих.

— Привличането между нас дори се е засилило — каза той. — Не чувстваш ли същото?

— Господи, нима се съмняваш? И какво значение има сега някогашният ми брак? Беше толкова отдавна, беше една грешка. Аз никога не съм го обичала, не както… — Отклоних поглед и завърших по-меко: — След време и той разбра, че не го обичам, и това разби сърцето му.

— Както ти разби моето сърце? — попита той студено. — Защо се изненадваш? Да не мислиш, че не съм способен да изпитвам болка? Да бъда наранен? Уверявам те, Кристин, аз съм човек като всички други.

Човек като всички други ли? Съмнявах се в това. Той изглеждаше толкова по-силен, по-непобедим от обикновените смъртни, каквато бях аз. Той можеше да се разпорежда със съдби — а не да бъде жертва на съдбата.

— Щом си изпитвал такива силни чувства, защо не дойде да ме видиш, след като Дани загина? Защо не ми се обади? За десет години, Ред, нито веднъж не си се опитал да се свържеш с мен.

— Тогава вече беше много късно, разбираш ли? Не исках да рискувам. Не се осмелявах.

Гордостта на семейство Сен Пиер, помислих си аз, пронизана от остра болка.

— Трябваше да те накарам ти да дойдеш при мен — каза той, сякаш се оправдаваше.

— Така и направих.

Тогава той се усмихна и ледът в очите му се стопи. Пак ме прегърна.

— Господи, Кристин — прошепна отчаяно. — Защо ме накара да чакам толкова?

Малко по-късно седяхме в неговата кола. Пътувахме със свален гюрук. Никога не бях пътувала така. Движехме се нагоре по склона на планината. Беше чудесно. Вятърът весело развяваше косата ми. Чувствах се свободна — над нас нямаше нищо друго, освен звездите. Изпитвах приятна тръпка от ръката на Ред, която фамилиарно галеше крака ми.

Наистина беше нощ на чудесата и магиите. Нощ на открития, които щяха завинаги да променят живота ми. Нощ, която ще извиквам в спомените си отново и отново.

Когато влязохме в отбивката, къщата беше тъмна. Бе вече много късно и аз приех, че всички са се прибрали отдавна. А сега и ние си бяхме вкъщи.

Вкъщи. Каква чудесна дума! Сега тя бе изпълнена с ново значение. За първи път в живота си чувствах, че наистина не съм чужда тук и съм свързана с някого.

Очите ни се срещнаха на лунната светлина, двамата се усмихнахме.

Колко е красива интимността на такъв невинен жест! Ред да върви до мен и да ме изпрати до вратата, след това да се забави — сякаш и на него не му беше приятно, че тази нощ свършва.

Стояхме на верандата и си разменяхме продължителни, страстни целувки. Когато опитах да се отдръпна, той ме притисна още по-силно.

— Само още една — промълви той.

— Ти каза същото и преди десет минути. Имаш ли представа колко е часът?

— А ти имаш ли представа, че това не ме интересува? — Устните му докоснаха косата ми. — Още не е започнало да се зазорява. Остават ни часове, през които ще е тъмно.

Начинът, по който изговори думата „тъмно“ — с нисък, съблазнителен глас, й придаде съвсем ново значение. Потреперих.

— Виждаш ли? На теб ти е студено. Защо не влезем и… да си поговорим?

— Наистина ли искаш да поговорим? — попитах престорено невинно.

— Всъщност… предпочитам да потанцуваме.

— Няма музика.

Едва бях изрекла тези думи, когато в далечината, откъм гората, заехтяха барабани.

— Ето я нашата музика — прошепна Ред. — Чувстваш ли ритъма?

Разбира се, че го чувствах! Неуморният пулсиращ ритъм минаваше през вените ми. Очите на Ред бяха разпалени, невероятно вълнуващи. Около нас се виеше мъгла, идваща от гората, и ни обгръщаше с хладна паяжина от интимност — чудесен контрапункт на горещината, която струеше от телата ни. Дъхът ми спря. Усещах как разсъдъкът ме напуска.

— Понякога си мисля, че наистина си магьосник — прошепнах на пресекулки. — С волята си можеш да накараш да се случи всичко, което искаш.

— Колко си права — каза той загадъчно. На лунната светлина очите му приличаха на сини пламъци. — Аз те накарах да дойдеш при мен, нали?

— Защо не ме накараш пак да го направя? — прошепнах.

— Кое?

— Да дойда… при теб.

Дори не си спомням как след това сме се насочили към къщата за гости. Помня, че спрях на вратата, че Ред ме опря на стената и ме целува, докато кръвта във вените ми се превърна в огнена лава. Той се притисна силно до мен и това, което изпитвах, надминаваше и най-богатото въображение. Поривът му беше толкова неудържим, че исках да увия тяло около него.

Влязохме и в същия миг роклята ми се свлече на пода с възбуждащ шепот. Дойде ред на неговото сако, след това на връзката и ризата, които бяха захвърлени като ненужни.

— Ако бяхме останали голи, можехме да си спестим много време — шеговито негодуваше Ред.

— Да, но аз намирам, че събличането си заслужава усилието.

— Може и да си права — промълви той, докато сваляше чорапите ми. Копринената материя се плъзна по краката ми като горещ летен бриз, а пръстите му я последваха, после пак се върнаха нагоре. Устните му докоснаха глезените ми, коленете, и се плъзнаха нагоре… Бавно… О, толкова бавно… И толкова нежно…

— Сега си моя, Кристин — каза той властно. — Искам и ти да го кажеш.

Беше истина. Бях негова. Винаги съм била негова, но нещо все ме е задържало да му се подчиня изцяло. Нещо в неговите очи, някакви тайнствени сенки, които и сега не разбирах.

Ръцете му обхванаха гърдите ми. Тялото му се плъзна по моето.

— Кажи го! — прошепна той.

Тътенът на барабаните се засили и стана по-настойчив. Дълбоките отмерени удари вибрираха през цялото ми тяло и разкъсваха всички пластове страх, наслоени около душата ми.

Бях готова да се открия напълно. Да поема всички рискове.

И все пак, когато погледнах в очите на Ред, по тялото ми пробягаха тръпки. Потреперих в прегръдката му.

— Кажи го. — Молбата беше толкова настойчива, че волята ми не можеше да се противопостави.

— Твоя съм — прошепнах. Очите му проблеснаха тържествуващо и устните му се впиха в моите.

После ме вдигна, обви краката ми около кръста си и ме понесе нагоре по стълбите.

Тринадесета глава
Шестият ден

Нещо ме събуди.

Полъх на вятър ме обгръщаше като студена ръка. Кожата ми настръхна. Опитах да се измъкна от ледената хватка, но течението ме преследваше, сграбчваше ме, откъсваше ме от топлината на сънищата и ме захвърляше в жестоката действителност.

Някой ме викаше.

Молбата беше толкова настойчива, че не можех да устоя.

„Кристин! Само ти можеш да ми помогнеш.“

— Защо аз? — прошепнах отчаяно в тъмнината. — Мили боже, защо аз?

„Защото с теб сме една кръв!“

Обзе ме страх, който се загнезди в мен като змия. Затиснах ушите си с ръце, за да не чувам призива, съдържащ истината, но напразно. Сега със сигурност знаех това, което се опитвах да не приема дни наред.

Този, който ме викаше, беше баща ми. Баща ми се нуждаеше от помощ. Баща ми ме беше повикал да дойда тук от Чикаго.

И тогава ме викаше, както сега. Призивът му беше преминал през океана, през хилядите километри между нас, и беше достигнал до мен, за да ме изтръгне от приятното ми сигурно съществуване и да ме запрати в един свят, мрачен и опасен. Свят, в който не знаех какво да мисля, на кого да вярвам. Не знаех какво да правя.

Седнах в леглото и на бледата светлина на луната огледах спалнята. Стаята беше студена и зловеща. Отзвуците на страстта отдавна бяха заглъхнали.

А Ред си беше отишъл. Измъкнал се бе в нощта като крадец. Беше победил моята съпротива, беше откраднал сърцето и душата ми, а после ме беше оставил сама да посрещна студения ужас на зората. Да си спомня коя съм и защо съм дошла. Оставил ме беше сама да се справя с ужасния факт — изчезването на баща ми!

Оставил ме е, за да се досетя, че днес е шестият ден.

„Кристин!“

Като студено, мрачно ехо призивът на баща ми проникваше в мен.

„Помогни ми!“

Станах от леглото. Вече не витаех в сънищата си, бях се събудила напълно. Бях в съзвучие с всеки нюанс на нощта. Зад прозореца изсъхналите листа на бадемовото дърво шумоляха, подухвани от бриза. Сладкият тежък аромат на жасмин, разцъфнал през нощта, изпълваше въздуха като мед. Луната, почти докоснала върховете на дърветата, плуваше в мъгла и едва се различаваше в небето. Някъде в далечината нощна птица зовеше любимия си. Викът й прозвуча жално, самотно, и още повече засили отчаянието ми.

Ред, къде си? Защо ме остави? Защо не си тук, когато имам нужда от теб?

Взирах се в тъмнината, а сърцето ми биеше лудо от болка и страх.

И тогава го видях — призрака в бяла роба, който спохождаше сънищата ми. Баща ми…

Беше застанал в края на гората, както очаквах.

Не откъсвах очи от него. Той вдигна ръка и ме повика. Бялата роба се издуваше от вятъра. Качулката закриваше лицето му, но аз знаех, че е баща ми — или това, което беше останало от него. Неговият дух, неговият ангел — хранител, неговата душа бродеше в нощта и търсеше помощ.

Близо до прозореца, на плетения стол беше преметната дълга бяла нощница. Бях я оставила там, преди да отида на бала. Облякох я. Памучната материя се плъзна по тялото ми. Излязох от стаята и се затичах по стълбите.

Навън вятърът разпиля косата ми и уви нощницата около краката ми. Втурнах се към гората. Лицето ми се навлажни от мъглата, която като дълги, студени пръсти се увиваше около мен и ме увличаше все по-навътре в гората.

Баща ми беше изчезнал, но по неведом начин се досещах къде да го намеря. На поляната, където се провеждаха обредите на вуду.

Излязох от гората и се огледах удивена. Поляната беше съвсем същата като тази при хижата на баща ми, където бяхме ходили двамата с Ред. На края на гората имаше перистил — навес със сламен покрив и три открити страни. В него гореше огън, който осветяваше високия дървен стълб в центъра с безчет издълбани първобитни знаци и веве. Стълбът се извисяваше към небето и към лоа.

В дъното имаше нисък каменен жертвен олтар. Нещо бяло лежеше на него.

Сърцето ми заудря като чук от ужас, когато разпознах очертанията на човешко тяло. Мили боже, на олтара лежеше човешко тяло! Бялата роба… Качулката…

— Татко!

Влязох в перистила. Внезапно се разнесе миризма на сяра. Очите и гърлото ми засмъдяха от парливата миризма, но не можех да се обърна, не можех да си тръгна, не можех да откъсна очи от тялото, което лежеше на олтара и сякаш ме чакаше…

Огънят пукаше като жив. Пламъците се извисяваха и нагорещяваха въздуха като поличба. По тавана трепкаха и танцуваха сенки.

Бавно приближих към тялото.

Сърцето ми щеше да изхвръкне, когато видях пръски кръв по бялата роба.

Беше твърде късно!

Убили са баща ми, докато съм била с Ред!

Или пък — още по-смразяваща мисъл — може би се е случило по-късно, докато съм спяла…

„Виж дали е още жив! — изпищя вътрешен глас. — Трябва да му помогнеш!“

Против волята си протегнах ръка и хванах качулката.

Кожата на гърба ми настръхна от ужас. Поех дълбоко дъх и дръпнах плата от лицето. Откри се бледа, безжизнена плът и смъртоносна рана на гърлото. Кървавата дупка, която някога е била уста, зееше така, сякаш е била отворена насила.

— О, боже! — Инстинктивно закрих уста и отстъпих назад, когато разпознах обезобразения труп на Лорънс Крофърд. По раната пъплеха насекоми и усетих, че ми се повдига. Отпуснах се на колене и се свлякох в прахта. Виеше ми се свят — една след друга ме залюляха огнени вълни.

На земята до мен лежеше кама с изкусна дърворезба на дръжката. Наведох се да я взема, но с ужас отдръпнах ръка. Острието беше окървавено, а по земята наоколо имаше червени капки, сякаш от камата е капело кръв, докато някой я е държал високо, триумфално насочена към небето.

Чувствах, че ще припадна от ужас, ще загубя съзнание. Трябваше да се измъкна оттук! Трябваше да намеря сили да стана и да избягам колкото мога по-бързо от мъртвата разкривена обвивка, която някога е била Лорънс Крофърд, адвокат — пълномощник на баща ми.

Изправих се, олюлявайки се, и като сляпа се обърнах към огъня. Пламъците бяха полудели, подскачаха и трепкаха, сякаш миризмата на кръв ги разгаряше по-силно от бензин.

Някъде зад мен, в дъното на перистила, където не достигаше светлината от огъня, нещо изшумоля. Изпищях и се опитах да накарам вцепенените си крака да ми се подчинят, но беше твърде късно.

От тъмнината се протегна невероятно силна ръка и ме сграбчи здраво. Нападателят беше облечен в бяло, а лицето му бе изцяло закрито. Нямаше време да се съпротивлявам, нямаше време дори да извикам повторно. Бърз като светкавица, той хвърли в лицето ми бял прах. Пред клепачите ми избухнаха бели пламъци.

Успях да отстъпя една крачка. Залитнах и се свлякох на колене. Но малко преди да ми притъмнее, видях отблясъка от златен пръстен във форма на змия, който беше окачен на тънка златна верижка около шията на убиеца на Лорънс Крофърд.

Дойдох в съзнание на приливи — отначало започнах да виждам замъглено. Постепенно зрението ми се проясни.

Първото нещо, което чух, бяха барабаните. Те биеха като силни гръмотевици, способни да продънят небето. Отвсякъде ме лижеха пламъци и изгаряха плътта ми. Пред мен плуваха безплътни лица, а в същото време ниски, потайни гласове призоваваха с песен лоа, настоятелно повтаряха „Дамбалах“ да вземе това, което му принадлежи.

Тогава, с разтуптяно от ужас сърце, разбрах, че говорят за мен! Аз бях тази, която трябваше да бъде пожертвана пред Дамбалах, да бъде принесена в дар на змиевидното божество.

Опитах да се отдалеча от горещината на огъня и обърнах глава към дъното на перистила.

Нещо се движеше в прахта близо до мен.

Нещо изсъска.

Изстинала от ужас, видях змията, която пълзеше към мен по земята. Вибриращото шарено тяло се виеше до лицето ми. Малките блестящи очички ме гледаха с противно ликуване, а раздвоеният език се движеше навън-навътре.

Не можех да помръдна! Ръцете и краката ми бяха безжизнени. Не можех да направя абсолютно нищо! Само наблюдавах безпомощно как противната глава на змията се приближава все повече до лицето ми и се готви да ме клъвне със смъртоносна точност. Вече беше толкова близо, че виждах как очите й отразяват пламъците.

Стиснах силно клепачи и зачаках неизбежното…

— Сега си моя, Кристин. Искам и ти да го кажеш.

Този глас! Този глас ми беше скъп и познат, а в същото време звучеше мрачен, първичен, чужд и заплашителен.

— Кажи го! — заповяда той.

Бавно отворих очи. Над мен се беше надвесил Ред. Бронзовата му кожа светеше на огъня. Около врата му висеше верижка, на която беше окачен златен пръстен. Сините му очи блестяха екзалтирано.

— Сега си моя, Кристин — повтори той. — Искам и ти да го кажеш.

— Не! — изпищях с всички сили. Гласът ми отекна в гората, претърколи се в мъглата и се върна обратно.

Собственият ми глас се върна, сякаш за да ми се надсмее. Всъщност това беше тихият смях на Ред. Той коленичи до мен и с плавно движение свали верижката от врата си, после хвана китката ми и постави пръстена на ръката ми.

— Ти си моя, Кристин. Отричай, колкото искаш, но ние и двамата знаем истината…

— Кристин! Господи, Кристин!

Отворих очи. Светлината беше бледа, мъждива. Ред още стоеше на колене до мен, а лицето му беше близо до моето. В косата му блестеше влага и може би си въобразявах, но миришеше на огън…

— Недей — изплаках аз и опитах да се отдръпна. — Махни се!

Ръцете му ме стегнаха като железен обръч.

— За бога, какво се е случило с теб? Когато се върнах, те нямаше. Щях да полудея. Търсих те навсякъде… По нощницата ти има кръв. Къде си се наранила?

Това е хитрост. Неговата загриженост сигурно е номер. Знаеше къде съм била. Знаеше какво ми се е случило. Какво се опитваше да постигне?

Надигнах се в прегръдката му и се огледах. Лежах на верандата на къщата за гости близо до стъпалата, сякаш не са ми стигнали силите да продължа по-нататък. Имаше грозни червени петна по предната част на заприличалата на дрипа нощница и по разкъсаните й краища.

Но това не е моята кръв, помислих си аз. А кръвта на Лорънс Крофърд. Той е бил убит от…

— Пусни ме! — Опитах да се освободя от прегръдката на Ред. Този път той ме пусна. Запълзях, за да се отдалеча от него. Седнах и се свих до стената на верандата, като обхванах колене.

Той прокара пръсти през косата си. Гледаше ме озадачен, сякаш не можеше да допусне, че паметта може да ми изневери.

— Кристин, остави ме да ти помогна. Ти си ранена, от теб тече кръв…

— Не ме докосвай!

В очите му проблесна гняв. Как си позволявам да му се противопоставя?

— Какво, по дяволите, се е случило с теб? Къде си ходила?

— Защо? — прошепнах аз. — Защо го уби?

Устните му се свиха.

— Сигурно си сънувала…

— Искаш да кажеш кошмар. Но той е още там, в гората, на поляната… Горкият Лорънс! — проплаках. — Горкият Лорънс, той е мъртъв!

Ред рязко пое дъх.

— Кристин, какво говориш?

— Казвам, че Лорънс Крофърд е мъртъв. Казвам, че ти си го убил!

Той ме сграбчи за раменете и ме повдигна на колене. Бяхме един срещу друг, но сега сърцата ни не биеха като едно. Сега ни разделяше мрачна бездна. Вече не можех да достигна другата й страна.

— Това е чиста лудост и ти го знаеш. Сигурно си полудяла.

Той ме сграбчи по-силно, та чак ръцете ме заболяха, но тази болка беше нищо в сравнение с болката в сърцето ми. Срещнах очите му, които ме смразиха до кости.

— Отричай колкото искаш — казах аз, — но ние и двамата знаем истината.

— Преживели сте силен шок — каза загрижено госпожа Дюпре и ме прегърна, за да ме успокои. — Нищо чудно, че треперите цялата. — Седяхме на стъпалата на верандата само няколко минути по-късно, а Ред беше в двора, малко по-далеч от нас. Изглеждаше толкова студен. Толкова далечен. И съвсем неразгадаем.

Какво бях направила? Чувствах се нещастна. Бях го обвинила в убийство. Бях допуснала въображението ми да вземе връх над разума. Бях позволила ужасът, на който станах свидетелка в гората, да прогони всяка свързана мисъл от главата ми. Бях нарекла Ред убиец и с нищо не можех да поправя стореното, не можех да залича думите си.

Със светлината на зората дойде краят на моя сън. Приказката свърши. Сега седях изпепелена от преживяното, независимо какво точно е било то.

Госпожа Дюпре се обърна към Ред:

— Прозорецът ми беше отворен и чух суматохата. Реших да видя какво става и добре, че дойдох. Лорънс Крофърд мъртъв? — Тя пипна гърлото си и потрепери. — Мили боже… Кой може да го е убил?

— Отивам да търся тялото — обяви Ред. Погледна ме само за миг, но видях ненавист в очите му. — Или поне където Кристин каза, че е видяла тялото. Искам да извикате полиция. През цялото време стойте с нея. Не я изпускайте от очи! — нареди той мрачно.

— Разбира се — съгласи се тя. А на мен каза: — Преживяването трябва да е било ужасно! Сигурно сте потресена. Влезте в къщата. Ще ви направя чай. Топлото питие ще пораздвижи кръвта ви.

Станахме от стълбата. Тя ме хвана под ръка, за да не падна. Преди да влезем, откъм градината се чу гласът на Анжелик:

— Какво става? Интересна тройка сте се събрали, както виждам.

Но въпреки жизнерадостния тон Анжелик също изглеждаше малко разстроена. Беше все още с роклята, с която я видях на бала преди няколко часа. По тъмната й коса бяха полепнали стръкчета трева и листа. Тънката линия на изпусната бримка отпред на чорапа очертаваше хубавите й крака. Изглеждаше оживена, възбудена — цялото й поведение я издаваше напълно.

Сигурно същата мисъл е минала и през ума на Ред.

— Къде, по дяволите, си ходила?

— Разхождах се — каза тя и леко се засмя. — Нощта е красива.

— Сега е сутрин — изръмжа Ред.

— Нима? Не бях забелязала. И така, ще ми кажете ли какво правите вие тримата тук?

— Случило се е… — Госпожа Дюпре ме пусна и пристъпи към Анжелик. — Станал е… нещастен случай…

Сигурно й е трудно да изрече думата „убийство“, помислих си аз.

Но още по-трудно беше да застанеш лице в лице с убийството.

— Още не знаем нищо със сигурност — намеси се рязко Ред. — Госпожо Дюпре, моля, извикайте полицията.

— Полиция ли? О, господи… — каза Анжелик. Сините й очи бяха засенчени от нещо, което ми беше трудно да разгадая.

— Мамо, какво е станало? — извика Рашел от задната врата на голямата къща. — Чух гласове…

— Дявол да го вземе, някой ще благоволи ли да извика проклетата полиция? — изрева Ред.

— Да, да, разбира се. Отивам веднага — каза госпожа Дюпре, като отправи към мен още един разтревожен поглед и бързо влезе.

Аз стоях по нощница. Долу бяха Ред и Анжелик. Вече се развиделяваше. Видях Рашел да минава през градината. Идваше към нас. Спря изненадана, като ме видя.

В очите й се четеше ужас. Краката ми се разтрепериха, като видях колко е уплашена.

— Аз съм добре — казах сковано. — Не съм ранена. Убит е… — Разбрах, че не мога да произнеса името му още веднъж. Лорънс Крофърд беше престанал да съществува, а представата за тялото му, мъртвешки бледо и кърваво…

Ред каза студено:

— Кристин е намерила тяло на човек в гората. Твърди, че е на Лорънс Крофърд.

И Анжелик, и Рашел ахнаха. Анжелик приближи до Ред и той я прегърна. Всички мълчаха. Въздухът се изпълни с напрежение. Изведнъж писъкът на Рашел разцепи тишината.

— Не! — заповтаря тя, ридаейки. Беше страшно да се гледа страданието й. — Не може да бъде!

Тръгнах по стълбите към нея, но тя се отдръпна. Тъмната й коса се разпиля по раменете и гърба й. Очите й бяха разширени от шока и в тях блестеше странен, златист огън.

Очи на луда жена, помислих си аз. Всички стояхме неподвижно и мълчахме потресени.

Ред и Анжелик все още бяха един до друг в края на градината. В светлината на утрото се виждаха бледите им и измъчени лица. В този момент много си приличаха.

Рашел се обърна към тях с изкривено от ярост лице.

— Уби го! — изпищя тя. — Ти го уби! — После се свлече на земята и изгуби съзнание.

— Лорънс Крофърд имаше врагове, и то не малко. Това не е тайна — каза капитан Батист. Той се разхождаше из всекидневната с бавни, премерени крачки. Обувките му оставяха дълбоки отпечатъци в дебелия килим. Госпожа Дюпре го гледаше навъсено, с неодобрение.

Колкото и странно да изглежда, нейната реакция ме успокои. Способността й в тази трагедия да запази обичайното си чувство за ред ме накара да дойда на себе си.

Най-малкото не всички бяха полудели.

Огледах лицата на хората в стаята. Анжелик седеше пред пианото и разсеяно, наслуки удряше клавишите. Звуците, които излизаха, бяха нехармонични и още повече изнервяха обстановката, но тя явно не го забелязваше. Пръстите й нервно пробягваха по клавишите като насекоми, привлечени от пламък.

Госпожа Дюпре и Рашел седяха на дивана, сплели ръце. Рашел не беше казала почти нищо, откакто припадна в градината. Ред я внесе вкъщи, а след това двете с госпожа Дюпре седяхме до нея, докато дойде на себе си. Странно, но първото нещо, което каза, когато отвори очи, беше:

— Съжалявам! Съжалявам много!

Реших, че има предвид избухването си в градината. Госпожа Дюпре я държеше за ръката и й говореше успокоително. Почувствах се натрапена. Станах и се отдалечих. Но не можех да забравя лицето на Рашел в момента, когато гледаше към Ред и Анжелик и каза: „Ти го уби!“.

Но към кого бяха отправени думите й?

И защо сега съжаляваше за това?

След като внесе Рашел в къщата, Ред веднага тръгна да търси тялото на убития. Анжелик искаше да отиде с него, но той не й позволи. Изненада ме фактът, че се подчини на желанието му, без да възрази. През цялото време, докато Ред отсъстваше, тя седеше неподвижно и отначало гледаше Рашел, а после мен. В един миг очите ни се срещнаха. Доведената ми сестра се взираше в мен със студен, знаещ поглед, който вледеняваше кръвта във вените ми.

Тогава си повтарях една-единствена мисъл:

„Тя знае нещо. Анжелик знае нещо“.

Спомних си, че на бала я видях да танцува с Лорънс Крофърд. Когато той се отдалечи от нея, едва ли не захвърляйки я, на лицето й се изписа истинска омраза. Никога не бях виждала такова лице! Тогава допусках, че омразата й е насочена към мен, но сега разбрах, че е било нещо друго, нещо ужасно.

„Дори адът бледнее в сравнение с гнева на отхвърлената жена…“

Погледнах Рашел. Тя също беше танцувала с Лорънс. А през деня ги бях видяла заедно в кабинета. Тогава си помислих, че се държат доста интимно. Ако съзнанието ми не беше така заето с Ред, можех да бъда по-наблюдателна и да свържа и други неща, които биха ги издали.

Все пак впечатленията ми бяха откъслечни и объркани. В главата ми се въртяха думите, които Анжелик беше казала: „Какво става? Интересна тройка сте се събрали, както виждам“.

Какъв би могъл да бъде мотивът за убийство? Нямах представа. Но се почувствах безкрайно облекчена, когато Ред се върна с полиция.

Докато полицаите претърсваха гората, капитан Батист започна да разпитва нас, „пряко заподозрените“.

Потреперих от мисълта, че някой от хората в тази стая е способен да извърши убийство.

Ред избягваше погледа ми, откакто се беше върнал с капитан Батист. Един-два пъти ми се стори, че ме гледа, но щом вдигнех очи, виждах, че се взира през прозореца. Красивото му лице беше мрачно и замислено.

Мислех си, че може би, също като мен, си спомня измъчения вик на Рашел: „Уби го! Ти го уби!“.

Или пък моето обвинение? „Казвам, че е мъртъв. Казвам, че ти си го убил.“

О, Ред, Ред! Съжалявам. Зная, че не си го направил ти. Не е възможно, след като така страстно се люби с мен, да отидеш в гората и да го убиеш така жестоко… така хладнокръвно… със злобно опиянение!

Точно в този момент сините му очи ме пронизаха. Погледът му проникна в душата ми. Това, което искаше да ми каже, беше по-ясно, отколкото ако беше извикал: „Ти ме предаде, Кристин. Никога няма да ти простя“. После отклони очи и пак се затвори в себе си.

Но какво друго можех да си помисля, когато всичко изглеждаше истинско, когато трупа, който намерих, беше съвсем истински? После някой хвърли в лицето ми прах, който ме приспа. Сънувала съм и Ред беше там.

Но само в съня ми, напомних си аз.

След като намерих Лорънс, съм била упоена, но иначе не бяха ми сторили нищо лошо. Не можех да измисля друга причина за това — някой се опитваше да ме накара да полудея. Но защо? С какво го заплашвам?

И тогава отговорът дойде сам.

Защото исках да намеря баща си.

Защото нямаше да се откажа, докато не го намеря.

— Госпожице Грегъри, разкажете още веднъж как стана така, че намерихте тялото? — Капитан Батист спря до стола, на който седях. Погледнах го. Ръцете му бяха скръстени. На лявата противно светеше златният пръстен във форма на змия. Човекът, който ме беше нападнал, носеше съвсем същия пръстен. Би ли могъл капитан Батист… Възможно ли е…

Престани! — заповядах си. Овладей се. Подозираш всички! Може и да си права, но трябва да запазиш спокойствие. Бъди разумна. Мисли за баща си!

— Бих искал да разбера — продължи капитан Батист, — защо сте скитали в гората посред нощ. Случвало ли ви се е друг път да ставате насън?

Тъмните му очи светеха като на змията. Потръпнах при спомена за нея.

— Бях съвсем будна, уверявам ви. А причината да отида в гората беше, че търсех баща си.

В стаята се възцари мълчание като покров. Имах чувството, че всички, дори Анжелик, внимателно ме слушат.

— Изведнъж ви се прииска да отидете в гората и да търсите там баща си, така ли? — каза капитанът с подигравателна усмивка. — Простете ми, но намирам постъпката ви малко… странна.

Луда. Побъркана. Кажи точно каквото си мислиш, капитане!

Изражението му беше недвусмислено. Искаше да ми покаже, че достоверността на моите отговори е под съмнение.

Под съмнение ли? Какво ти съмнение? Той се гаври с мен! Скръстих ръце и го загледах.

— Не бих казала, че ми се е приискало да търся баща си. Аз го видях и тръгнах след него.

Някой въздъхна. Вероятно Анжелик. Или може би госпожа Дюпре. Не можах да разбера коя от двете, защото изведнъж усетих, че Ред ме гледа. Очите ни се срещнаха за миг, но този път аз отклоних поглед.

— Видели сте го — повтори думите ми капитан Батист. — Видели сте Кристофър Грегъри, така ли?

— Да. Видях го в края на гората. Той… искаше да го последвам — завърших аз, като много добре разбирах, че това, което казвам, действително звучи като лудост. И все пак беше самата истина.

— Разбирам. Значи вие сте го последвали в гората, до поляната. Говорихте ли нещо?

— Не. Не съвсем.

— Бихте ли уточнили?

— Не сме говорили, но аз знаех, че има нужда от моята помощ. Той е в опасност, капитан Батист. Точно така, както е бил и Лорънс Крофърд. Вие трябва да му помогнете. И трябва да ми повярвате.

— Къде е сега баща ви, госпожице Грегъри?

— Не зная. Той… изчезна.

— Изчезна ли?

— Да. Точно преди да намеря тялото.

— Колко удобна версия. — Капитан Батист се отдалечи и пак започна да крачи из стаята. — В такъв случай той не може да дойде и да потвърди думите ви.

— Нужно ли е някой да ги потвърждава? — попитах скептично. Да не би капитанът да подозира мен? Какви мотиви бих могла да имам да убия Лорънс Крофърд? Освен… лудост.

Мили боже, не се ли опитваха да ме хванат в капан? Да ме обвинят? Защо не ми вярват?

Стори ми се, че стените се доближават и стаята се смалява. Главата ми болезнено запулсира от напрежение. Чувах гласа на капитан Батист, но не можех да се съсредоточа върху значението на думите. Какво казваше? Продължаваше ли да ме обвинява? Да се съмнява?

Някой искаше да напусна Колумбе. Сега бях съвсем сигурна в това. Някой искаше да ме върне в Чикаго. Или най-малкото изобщо не се интересуваха от баща ми. Ако аз си замина, за изчезването му ще се замълчи и скоро всичко ще се забрави. Ако успееха да ме изкарат невменяема, никой вече нямаше да ми вярва.

— Оръжието на убийството още не е намерено — обяви капитанът пред всички, но аз знаех, че театърът се играе в моя чест. — А вие казвате, че и него сте видели, нали?

— Видях нож на земята, близо до тялото.

— Сега, за съжаление, той е изчезнал. А би могъл да бъде уличаващо веществено доказателство. Никой друг не го е виждал, освен вас, госпожице Грегъри.

— Никой, освен мен… и убиеца — казах аз.

Тъмните очи проблеснаха.

— Може би нощницата, с която сте били облечена, е единственото веществено доказателство, с което разполагаме. Ще трябва да направим анализ на кръвта по нея.

Бях се преоблякла набързо, малко преди пристигането на полицията. Някой вече беше взел нощницата от къщата за гости и я беше сложил в пластмасова торбичка. Сега тя лежеше на масичката и напомняше за ужасното ми откритие.

— Бих искал да дойдете в кабинета ми днес следобед, в колкото часа ви е удобно, госпожице Грегъри. Може да възникнат още въпроси. Докато намерим убиеца — или убийцата — съм длъжен да предупредя никой да не напуска острова без мое позволение. — Той пристъпи към мен и заговори по-тихо: — Надявам се, че няма да провалим вашите планове относно завръщането ви в Щатите.

— Не! Няма да се върна в Чикаго, докато не намеря баща си — заявих, доволна, че гласът ми звучи нормално, убедително.

— Аха — каза той толкова тихо, че вероятно другите не го чуха. — Тогава да пожелая и на двама ни успешно издирване.

Имаше нещо важно, което трябваше да направя, преди да се върна в къщата за гости.

Необходимо бе по някакъв начин да проникна в библиотеката, без да ме забележат, и да огледам колекцията от ножове — особено камата с изкусна резба, която беше окачена на стената.

Ако я нямаше, тогава всичко ставаше ясно.

Тогава значи някой от тази къща е убил Лорънс Крофърд. Някой, с когото съм разговаряла, хранили сме се заедно… а може и да сме се любили… Направил го е преднамерено, хладнокръвно…

Вмъкнах се в библиотеката. Вратата леко щракна зад мен. И Анжелик, и Рашел се бяха прибрали в стаите си. Госпожа Дюпре се беше оттеглила в кухнята, а Ред изпращаше капитан Батист. Чух шума от запалването на колите на полицаите. Катафалката със своя ужасен пътник излезе от отбивката и заслиза по планинския път към Порт Роаял. Ред щеше да се върне всеки момент. Трябваше да побързам.

Пердетата бяха дръпнати и бледата утринна светлина не проникваше вътре, но не посмях да запаля лампата. Някой можеше да ме забележи.

Прекосих бързо стаята и заоглеждах стената. Ножът си беше на мястото, точно където го видях последния път. Въздъхнах дълбоко от облекчение. Не бях си дала сметка колко опънати са били нервите ми. Слава богу, ножът беше там…

Вратата се отвори и някой щракна електрическия ключ. Стаята се изпълни с ярка жълта светлина. Обърнах се. Беше Ред. Гледахме се дълго. Сърцето ми биеше до пръсване.

— Какво правиш тук, Кристин? Мислех, че вече си отишла да си почиваш. — Той затвори вратата и влезе в стаята. Погледнах затворената врата, а после него. Беше застанал така, че преграждаше пътя ми.

Може да е усетил настроението ми, но не се издаде. Насочи се към колекцията и загледа ножовете намръщен. На ярката светлина той изглеждаше неописуемо изтощен. Прокара върха на пръста си по острието на ножа, заради който бях дошла. Потреперих. Защото по същия начин беше прокарвал пръст по устните ми…

— Тази колекция някога беше на баща ми — каза Ред сякаш на себе си. — Той много се интересуваше от уникалната история на Колумбе. Беше като обсебен. Нищо чудно Анжелик да е наследила от него своето преклонение пред вуду.

— Стефан истински вярващ ли беше?

Ред сви рамене, но все още гледаше унесено, сякаш не ме забелязваше.

— Отначало не. В продължение на години не беше вярващ. Но по-късно, когато всичко се разпадна… Тогава трябва да е бил вярващ.

— Какво се случи с баща ти, Ред? Как загуби всичко? — Отдалечих се от оръжията в посока към вратата.

Ред ме погледна, но не се опита да ме спре. Усмихна се замислено, тайнствено, и ми отговори:

— Всичко проигра. Всичко! Ние загубихме всичко. Но началото е било далеч преди това. Той бил омаян от водун, от всички древни местни традиции, на които неговият баща се присмивал. Увлякъл се по млада жена от острова, която работела в „Сен Пиер“. Тя притежавала голяма власт в едно от тайните религиозни общества, които процъфтявали тогава. Заради светлата си кожа принадлежала към елита. Вярващите я обожавали, отнасяли се към нея с благоговение. Подготвяли я да стане високопоставена жрица, но тогава забременяла от баща ми и била отлъчена от общността. Загубила своето положение и властта си, а баща ми отказал да се разведе с майка ми и да се ожени за нея. Дал на жената много пари, за да напусне острова и тя заминала. Но хората говорят, че баща ми се разорил, защото тя или някой от нейното семейство му направили страшна магия. Затова той все повече се встрастявал в хазарта. Затова жена му се влюбила в друг мъж. Затова след време той се застрелял в главата.

Безчувственото изреждане на факти ме изпълни с мрачно прозрение. Човек, който може с такава лекота да се постави в ролята на наблюдател на трагедията в собственото си семейство, не е способен да обича никого. Дори може да прояви… насилие и жестокост.

Какво ми беше казала госпожа Дюпре? Че Ред за всичко обвинявал баща си. Имали дълбоки разногласия.

Дали Ред се е упреквал за смъртта на баща си? Чувствал ли се е отговорен? Дали затова е така резервиран, така неподдаващ се на каквито и да е чувства?

Гледах го, а сърцето ми сякаш беше спряло.

— Но ти сигурно не вярваш, че това е причината — казах аз, като че ли повече да убедя себе си.

Ред ме погледна, странната усмивка не слизаше от устните му.

— Не, Кристин. По-скоро вярвам, че за всичко има някакво логическо обяснение. Дори ако понякога е трудно да се приеме истината.

За всичко ли? Има логическо обяснение за всичко? Дори за това, което се случи между нас?

Докато се гледахме, сърцето ми започна да бие силно. Страстните думи, горещите прегръдки и дългите, опияняващи душата ми целувки сега изглеждаха като трепкащи миражи между нас.

Какво ли мислеше той в този момент?

За какво съжаляваше?

— Ред! — Гласът ми беше бездиханен шепот. — Съжалявам за това, което казах. Бях толкова уплашена и объркана…

— Че изрече първото нещо, което ти мина през ума — допълни той хладно. — Разбирам те, Кристин. Повярвай ми.

— Така ли? Наистина ли ме разбираш?

— От мига, в който те видях за първи път, разбирам всичко за теб. И винаги е било така.

В този миг бях убедена, че казва истината. Никой не ме познаваше по-добре от Ред Сен Пиер. Бях го допуснала по-близо до себе си от всеки друг. Бог да ми е на помощ, Ред познаваше слабостите ми и знаеше как да ги използва срещу мен…

— Странното е — каза той бавно, — че ти не ме разбираш.

— Но аз искам да те разбирам.

— Нима? — Очите му излъчваха болка и обида. — Не мисля, че искаш. Ти се страхуваш да ме разбереш. Страхуваш се от това, което можеш да научиш.

Ред хвана ръката ми, пръстите му се сключиха около китката ми. Очите му сякаш криеха дълбока, мрачна тайна. А после каза шепнешком, но безжалостно:

— И си права, Кристин. Права си да се страхуваш от мен.

Четиринадесета глава

Пратката от Лорънс Крофърд ми беше предадена следобед, точно както бе обещал.

След всичко, което се случи, напълно бях забравила последните му думи на бала — че ми е изпратил нещо, което би отговорило на много от моите въпроси.

Дали то ще ми помогне да разбера кой е неговият убиец?

— Кристин, добре ли сте?

Вдигнах поглед и срещнах кафявите очи на госпожа Дюпре, която ме гледаше отблизо, с тревога. Пръстите на лявата й ръка си играеха с горното копче на роклята.

— Да, добре съм.

— Надявам се, че не съдържа лоши новини. — Тя гледаше към плика в ръцете ми. Нямаше адрес на изпращача, но моето име и адресът бяха надраскани с червен маркер. Яркият цвят придаваше на плика още по-злокобен вид.

Опитах да се усмихна.

— Не, не са лоши новини. Това е нещо… което очаквах.

— О, така ли? Имате късмет, че пратката пристигна докато сте вкъщи.

Стори ми се, че усетих в гласа й едва доловимо раздразнение, но тогава го отдадох на това, че всички бяхме напрегнати и изнервени.

— Само ще го занеса до къщата за гости, а ще го отворя по-късно — казах аз, като се опитвах да не издавам нетърпението си. — Но исках да ви попитам нещо. Забелязах, че колите на Ред и на Анжелик не са на паркинга.

Тя нервно заопипва копчето.

— Да. И двамата отидоха в хотела. Обаче Рашел още не се чувства достатъчно добре, за да отиде на работа. Тя е… така чувствителна.

Не бях сигурна дали госпожа Дюпре е чула избухването на Рашел сутринта в градината. Искаше ми се да я попитам, но нещо ме възпря.

Може би не исках да зная кого беше обвинила Рашел за убийството на Лорънс Крофърд? Или се страхувах от това, което щях да науча?

— Смятате ли, че ще има нещо против, ако използвам колата й? Капитан Батист ме помоли да отида в полицията, за да… изясни някои неща, предполагам.

— Разбира се. Сигурна съм, че не би имала нищо против. Още сега ще ви дам ключовете, за да не се връщате за тях. Не мисля, че днес Рашел ще излиза. Ако пък промени решението си, аз ще я закарам. Много се тревожа за нея.

Наистина имаше причина за тревога! Каквато и да бе причината за състоянието на Рашел Дюпре, имах чувство, че тя крие нещо от полицията. Не беше повторила обвинението си пред капитан Батист.

Същото си помислих и за Анжелик. От нейното загадъчно поведение тази сутрин останах с впечатление, че тя също знае нещо.

Възможно ли беше и двете да пазят тайната на един и същ човек? След като грижливо заключих вратите, отворих плика от Лорънс Крофърд.

С разтуптяно сърце бързо зачетох писмото.

„Скъпа Кристин,

Само няколко дни преди да пристигнеш в Колумбе, баща ти дойде при мен. Искаше да направи промени в завещанието си. Мислех, че с никого от семейството не е споделил намерението си, но сега започвам да се безпокоя, че по някакъв начин някой е разбрал.

До момента на това решение Ред беше единственият наследник на хотел «Сен Пиер», Анжелик трябваше да получи правото на собственост върху къщата, а ти да наследиш голяма сума пари. В завещанието не бяха пропуснати също така госпожа Дюпре и Рашел.

Обаче, както ти казах, Кристофър беше убеден, че някой го преследва и иска да му стори нещо лошо. Беше намислил да продаде своя дял, а също и къщата, но се страхуваше, че нещо ще му се случи и няма да може да уреди сделката. Ето защо ме помоли да изготвя ново завещание, в което ти си единствената наследница на неговия дял от хотел «Сен Пиер», на къщата и на всички пари, които притежава в момента на неговата смърт.

Ако се е случило нещо с баща ти, сега ти си изключително богата млада жена. Внимавай, Кристин. Много, много внимавай! Ред Сен Пиер знае как да постигне това, което иска, и ако баща ти е мъртъв — моля се на Бога това да не е така — сега ти притежаваш нещо, което Ред твърде силно желае.“

Когато сгънах писмото и го сложих обратно в плика, пръстите ми трепереха. Мили боже, какво е направил баща ми? Беше ме поставил в положението на следваща жертва. Неговото завещание ми гарантираше, че никога няма да напусна Колумбе жива… или най-малкото, едва ли ще остана със здрав разум. Който е отвлякъл баща ми, ще се погрижи и за това. Аз бях само незначителна подробност от плана му.

Но как ще постигне целта си? Като ме накара да полудея ли? Като ме накара да се съмнявам в собствения си разум? Дали това може да бъде основание за оспорване на новото завещание? Вероятно затова са тормозили баща ми, преди да изчезне. Сигурно и него са искали да подлудят.

Държах завещанието с треперещи пръсти и не откъсвах поглед от него. Думите се замъгляваха пред очите ми. Имената пробягваха и се сливаха: Кристофър Грегъри, Клодин Сен Пиер Грегъри, Анжелик, госпожа Дюпре, Рашел, Ред и моето име. Животът на всички тези хора беше преплетен и потопен в безнадеждното блато на страсти и алчност… А вече и на едно убийство.

— Моля те — прошепнах в мъртвата тишина. — Моля те, не позволявай страховете ми да се оправдаят.

Единственият отговор на моята молитва беше дрезгавият глас на баба ми, който ми шепнеше и ме принуждаваше да го слушам. Искаше ми се да запуша ушите си с ръце, за да престана да го чувам. Но гласът звучеше в главата ми и нищо не можех да направя, за да го спра. Баба ми шепнеше отново и отново, измъчваше ме със своето пророчество:

„Когато един мъж преследва обикновено момиче като теб, Кристин, той винаги има задни мисли“.

Малко по-късно следобед влязох в полицейското управление. Носех екземпляра от завещанието на баща ми в кафявия плик, който стисках под мишница. Чувствах, че съдържанието на това завещание е от жизнено значение за намирането на баща ми. По някакъв начин трябваше да накарам и капитан Батист да го разбере.

Но в момента, когато застанах срещу полицая и той ме заоглежда лениво, безочливо, с тъмен, змийски поглед, желанието да му го покажа се стопи. Как можех да му се доверя? Как можех да му дам още едно основание да помисли, че съм луда?

— Оценявам точността ви, госпожице Грегъри. Искам да ви задам само няколко въпроса.

Погледите ни се срещнаха. Той се усмихна. Почувствах, че кожата ми започва да настръхва.

— Бих искал да ви попитам какво сте правили днес?

— Имате предвид дали съм излизала някъде, така ли?

Черните очи заблестяха.

— Точно така.

— Бях вкъщи през целия ден. Опитвах да си почина. Госпожа Дюпре може да потвърди. Защо? Да не се е случило нещо?

Той стана от стола и заобиколи бюрото, после се облегна на ръба, скръсти ръце и впери поглед в мен.

— Някой е влязъл с взлом в кабинета на Лорънс Крофърд късно снощи или рано тази сутрин. Всичко беше преобърнато, както и домът му. Някой явно е търсел нещо.

Пликът под мишницата ми сякаш започна да пари и усещах как думите от завещанието на баща ми се вият и огъват около кожата ми.

— К-к-какво са търсели, според вас?

— Уместен въпрос. — Очите му се спряха на плика, после се вдигнаха към лицето ми. — Надявам се вие да предложите някакво обяснение. В края на краищата той беше пълномощник на баща ви. Зная, че сте се срещали с него няколко пъти, откакто сте пристигнали в Колумбе. Нещо идва ли ви наум, госпожице Грегъри?

Кажи му, заповядваше разумът ми. Кажи му и го накарай да ти помогне.

Единствените хора, които са знаели за новото завещание на баща ми, са били самият той и Лорънс Крофърд. Баща ми беше изчезнал. Лорънс Крофърд беше мъртъв.

А сега знаех и аз.

Знаех и можех да се окажа следващата жертва. „Сега ти притежаваш нещо, което Ред твърде силно желае.“

Кажи му! — крещеше разумът ми.

Но когато отворих уста да заговоря, през зацапания прозорец зад бюрото проникна слънчев лъч и освети капитан Батист така, че се получи пародия на ореол. Светлина попадна и върху златния пръстен, който носеше на лявата си ръка, и змията заблестя като зловещо предупреждение.

Жан Марк, шофьорът, който ме беше оставил сама насред пътя първата нощ в Колумбе, носеше същия пръстен.

Убиецът на Лорънс Крофърд имаше същия пръстен, окачен на златна верижка.

А някога, преди години, и Ред Сен Пиер носеше такъв пръстен.

— Случайно да сте забелязали нещо особено в тялото на Лорънс Крофърд, госпожице Грегъри? Нещо по-специално в неговите… рани?

Устните ми бяха пресъхнали, гърлото ми пареше. Казах дрезгаво:

— Не съм го разглеждала отблизо, ако за това ме питате. Но беше очевидно, че му е прерязано гърлото.

— Да, очевидно беше. Но това, което вие може би не сте забелязали е, че езикът му е бил отрязан. Преди да умре.

Едва си поемах въздух. Цялата треперех.

— Защо?

Капитан Батист се усмихна лукаво.

— И това е очевидно. Знаел е нещо и е проговорил. Извършили са този акт като наказание. И за назидание — искали са да предупредят някого, който би могъл да знае… нещо… — Той почука с пръстена си по бюрото — чуха се ниски, отмерени удари, които действаха хипнотично.

Вдигнах очи и срещнах погледа му. „Ти знаеш — сякаш казваха тъмните му очи. — Знаеш, и ти си следващата…“

— Не зная нищо. — Стоях и стисках плика, сякаш можеше сам да хвръкне от ръцете ми. Никой не би могъл да знае, че е у мен. Никой. — А сега трябва да си тръгвам.

Капитан Батист само кимна. Нещо странно проблесна в очите му. Но не се опита да ме задържи. Аз почти побягнах, прекосих фоайето и се втурнах навън, на слънце. Спрях на тротоара, за да си поема дъх и да реша накъде да тръгна. Струваше ми се, че от всички страни ме дебне някаква опасност. Опасност и предателство. На този затънтен, забравен от Бога остров, нямаше никой, на когото можех да се доверя. Никой, който би ми помогнал в този момент.

— Аз ще ти помогна, дете.

Нежният напевен глас се чу зад мен. Обърнах се и видях мама Вини, застанала под извитите листа на огромна индийска смокиня. Беше облечена в избеляла черна рокля с дълги ръкави, която стигаше до глезените. Сламена шапка с широка периферия покриваше сивата й коса. Окачен на червена връв, на шията й висеше талисман гри-гри заедно със сребърния кръст. Тя леко ги докосваше, докато ме гледаше, и тихо припяваше, застанала в шарената сянка под дървото. Тръгнах към нея.

— Как? Как можете да ми помогнете?

— Баща ти го няма от шест дни. Утре през нощта, на седмата нощ, трябва да се извърши ритуалът, наречен дьосунен. Ако не го намериш дотогава, после ще бъде твърде късно.

— Но откъде сте сигурна, че той вече не е мъртъв? — Пристъпих в сянката и затреперих под короната от листа, които преграждаха слънчевата светлина. — Откъде знаете, че вече не е твърде късно? Откъде да знам дали мога да ви се доверя?

Черните всезнаещи очи задържаха погледа ми. Тя гледаше открито и прямо. Стори ми се, че виждам как в дълбините им се образуват думи. Послание. Но не от очите й. А от ума й. От нейната душа.

— Аз съм единствената, на която можеш да повярваш, дете. Аз нямам причина да искам да ти навредя.

— А каква причина имате да искате да ми помогнете?

— Злото трябва да бъде спряно. Бокор става все по-силен с всеки изминал ден. Все повече верни последователи попадат под лошото му влияние. Техният брой расте. Старата вяра е осквернена от егоизма на злото, неговата алчност и от силното му желание за мъст. С твоя помощ можем да спрем светотатството и кощунството.

— Какво бих могла да направя? Аз дори не вярвам във вуду.

— Ти си по-силна, отколкото си мислиш, дете. Бокор се страхува от теб. Ако не беше така, отдавна да те е сполетяла съдбата на баща ти. Ти притежаваш нещо, което злото иска да ти отнеме, но което никой не може да докосне, ако не е дошъл подходящ момент. Открий кой ти желае злото и кой иска да ти навреди. Търси муските и талисманите, с които бокор ти прави страшната магия. Търси нещо лично твое, което сега е в ръцете му. Намери доказателството и ми го донеси. Само така ще можеш да развалиш магията. Това е единствената надежда за баща ти, дете мое. Страхувам се, че и твоята единствена надежда. Който ти мисли злото, него зло ще го постигне.

— Вие знаете, нали? — прошепнах аз, загледана в повехналото й лице. — Вие знаете кой ми желае злото.

— Намери доказателството — каза тя. Пръстите й пак докоснаха кръста.

Тъмните й очи помръкнаха, когато погледна през рамото ми. Някъде зад мен се захлопна врата на кола. Обърнах се и видях Ред да пресича улицата към полицейското управление. В този миг той ни забеляза и се насочи към нас.

— Вземи това, дете! — Мама Вини пусна нещо в ръката ми. Погледнах. Беше малка торбичка от плат. — Приготвила съм ти друг гри-гри. Дръж го у себе си денем и нощем. Никога не се разделяй с него.

Пръстите ми изтръпнаха, като хванах муската. Наистина ли от торбичката се излъчваше странна топлина, или се дължеше на въображението ми?

— Кристин? Какво правиш тук?

— Дойдох при капитан Батист.

Дали в очите му проблесна любопитство? Или подозрение? Конвулсивно пръстите ми стиснаха по-здраво талисмана. Огледах се, за да видя реакцията на мама Вини при появата на Ред, но старицата беше изчезнала. Сякаш се беше стопила във въздуха и ме беше оставила сама да се боря със страховете си.

Обърнах се към Ред. Той ме гледаше, а очите му блестяха на слънцето. Изведнъж нощта, която бяхме прекарали заедно, застана между нас като колеблива халюцинация — съвсем крехка, едно-единствено докосване щеше да бъде достатъчно, за да се разпадне цялата й красота. И въпреки това, като всяка халюцинация, тя примамваше, изкушаваше и ме караше да повярвам в нейната истинност.

— Кристин! — Гласът му беше нежен, плътен и успокои изопнатите ми нерви като тъмно опияняващо вино. Достатъчно беше той да произнесе само една дума — името ми — и аз вече исках да се хвърля в прегръдките му.

А сутринта го бях обвинила в толкова жестоко и отвратително престъпление, че не си представях как това може да бъде забравено и от двама ни. Обвинението щеше винаги да присъства между нас, щеше да му напомня за моето предателство, а на мен — че не съм му имала доверие. Дори сега, въпреки погледа му, който ме стопляше като горещ сатен, се чувствах отчуждена от него.

Той също го усещаше. Очите му потъмняха и чувствените устни се свиха. Погледна ме гневно, протегна ръце и ме привлече в прегръдките си насред улицата.

Слънцето прежуряше. Уличните шумове избледняха и изчезнаха, заглушени от моето сърце, пърхащо в гърдите ми като птица в клетка. Устните на Ред бяха само на сантиметри от моите, не откъсвахме очи един от друг. Чудех се какво мисли и какво смята да направи.

— Ред…

Моята прошепната молба беше заглушена — устата му приближи до моята, гореща, силна и опияняващо жадна. Леко разтворих устни и езикът му навлезе — смел и завоевателен. Всичко около мен се завъртя.

Някъде дълбоко в съзнанието ми се прокрадна тревога, но аз не й обърнах внимание. Под затворените ми клепачи избухваха ярки фойерверки, а огънят, плъзнал във вените ми възпламени дивата ми необуздана страст.

Аз го желаех. Господ да ми е на помощ, желаех го отново, и отново, и отново. Вече никога нямаше да бъда свободна. Вече никога нямаше да притежавам своя собствена воля.

Ред зарови ръце в косата ми и я освободи от шнолите. Тя се разпиля по гърба ми като дързък символ на новото ми превъплъщение.

Той откъсна устни от моите. Замаяна и разтреперана, опитах да се отдръпна от прегръдката му. Но ръцете му ме обхванаха още по-здраво.

— Не се опитвай да ме отблъснеш!

— Едва ли е най-подходящото време и място — казах плахо. Сега, когато устата му не обхващаше жадно моята, светът наоколо не се въртеше. Усещах любопитните погледи, които привличахме, и смеещите се тъмнокожи лица.

— Запомни, Кристин. Няма място, където можеш да избягаш. Няма място, където можеш да се скриеш от мен.

— Ти умишлено се опитваш да ме изплашиш — отвърнах и вирнах брадичка. — Искаш да ми отмъстиш за думите, които ти казах тази сутрин.

— А не смяташ ли, че си ми длъжница? Нарече ме убиец. — Очите му трепнаха, докато прокарваше пръст по устните ми.

— Бях изплашена, бях изпаднала в истерия. Ти беше първият човек, когото видях, щом отворих очи.

Ръката му се плъзна по гърлото ми. Пулсът ми се ускори. Погледът му ме държеше в плен.

— А сега? Какво мислиш сега за мен, Кристин?

— Мисля, че си човек, който винаги постига, каквото поиска.

За момент Ред изглеждаше стъписан, после се засмя.

— Колко си проницателна. А както и двамата знаем, ти притежаваш нещо, което твърде силно желая.

Сърцето ми щеше да изхвръкне.

— К-к-какво искаш да кажеш?

— Вечеряй с мен днес. — Очите му изглеждаха по-дълбоки, гласът му затихна. — Вечеряй с мен и ще ти покажа.

Близостта му ме опияняваше, действаше ми като забранено лекарство. Знаех, че е опасен, може би дори до смърт, но тялото ми се нуждаеше от него, копнееше за него с тъмна, хедонистична страст, на която нямах сили да се противопоставя.

— Къде?

— В моя апартамент в „Сен Пиер“.

Където беше започнало всичко. Където ме беше любил толкова страстно и толкова покоряващо, че никога вече нямаше да мога да се любя с друг. Бях негова. И нищо друго нямаше значение. Винаги щях да бъда негова…

Сините очи ме пронизваха, изпиваха душата ми, последните останки от моята воля.

— Ще дойдеш ли? — попита той толкова настойчиво и изкусително, че стомахът ми се сви от предчувствието за вечерта. Знаех какво точно иска от мен.

Прибрах амулета в джоба на роклята си. Вече не желаех неговата защита.

— Да — казах шепнешком. — Ще дойда…

Пък и имах ли избор? Бях вече толкова… близо…

Петнадесета глава
Шестата нощ

След като се стъмни, влязох с колата на Рашел в паркинга на хотел „Сен Пиер“, угасих мотора и поседях така, размишлявайки над своята дилема.

„Още не е късно да промениш решението си.“

Но дали беше така?

Беше твърде късно още в момента, когато кракът ми стъпи на остров Колумбе и престанах да контролирам разума си. Беше станало твърде късно още преди десет години, когато го видях за първи път. Моята съдба и съдбата на Ред се бяха преплели много преди да се срещнем. Единият не можеше да бъде отделен от другия и всъщност аз самата не бих искала това да се промени.

Защото го обичах.

Сега виждах съвсем ясно всичко. Разбирах своята хипноза, своята… пристрастеност. Аз го обичах истински, диво, дълбоко и никога не бих могла да го забравя, затова отивах при него сега, въпреки страховете си. Сведох поглед към плика от Лорънс Крофърд на седалката до мен. Взех го и го мушнах под нея, за да не се вижда. А това, което не се вижда, се забравя.

Аз обичах Ред, винаги го бях обичала и щях да го обичам и занапред… каквото и да се случи.

Нервите ми бяха така опънати, че не си спомням как съм слязла от колата и как съм стигнала до апартамента на Ред. Застанах пред вратата и почуках леко.

Тя се отвори безшумно и аз влязох, като се оглеждах удивена.

Стаята беше осветена от десетки и десетки бели свещи, а въздухът ухаеше на виолетки. Зад двойните врати, които водеха към спалнята, се виждаха още свещи — те трептяха и танцуваха от лекия ветрец, полъхващ от терасата. Решително влязох в спалнята.

— Ред?

Никой не ми отговори. Само пламъците на свещите трепнаха. Огледах се, но не се виждаше никой. Сърцето ми започна бясно да бие. Ароматът на виолетки се засили и увисна във въздуха като неизречено обещание. Подобно на свещите сетивата ми тръпнеха от очакване. Чувствах присъствието му, знаех, че е някъде близо до мен и чака, чака аз първа да се приближа до него.

Бавно, с треперещи пръсти разкопчах роклята си. Копринената материя се плъзна по тялото ми и падна на пода. Събух обувките си, съблякох бельото си, а след това се отпуснах на леглото — покриваше ме единствено светлината от свещите.

По тавана се раздвижиха сенки. От отворените прозорци полъхна ветрец. Пламъците танцуваха и се покланяха в очакване на магията.

След това във въздуха като шепот се усети някакво раздвижване.

Погледнах. Той стоеше над мен. Бронзовата му кожа блестеше на светлината на свещите.

В тялото ми като факла лумна желание. В начина, по който той ме гледаше, имаше нещо първично. Нещо диво… и изключително покоряващо. Неговите сини очи мамеха, съблазняваха, принуждаваха ме да се подчиня на неизречената му заповед.

„Сега си моя, Кристин. Искам ти да го кажеш.“

— Твоя съм — прошепнах аз, а той се усмихна. Очите му заблестяха.

Приближи се към леглото, а аз гледах, хипнотизирана, как светлината от свещите танцува по лицето му, редува образи, създадени от светлина и мрак. Ред седна на ръба на леглото и протегна ръце към мен. Но вместо да ме привлече към себе си, той ме обърна, така че се оказах с гръб към него.

Устните му докоснаха врата ми. Те шепнеха тъмни, горещи обещания за всичко, което ще ни донесе нощта. Ръцете му — големи и силни, затоплени от уханно мазило — се плъзнаха по гърба ми, по хълбоците, между бедрата ми.

Преряза ме огън. Никога не бях се чувствала така сладостно разгорещена, така загубила власт над себе си. Изкусните му пръсти ме галеха, караха ме да стена, но ръката му се оттегли. Извърнах се с лице към него, за да го привлека към себе си за дълга, всеотдайна целувка.

Той се отдръпна. Погледите ни се срещнаха на бледата светлина. Желаех го отчаяно, макар че треперех от страх пред неизвестното.

Той взе кристалния флакон с мазило, оставен на нощното шкафче. Стъклото заискри като диамант в светлината на свещите, когато го наклони над мен. Гледаше ме, измъчваше ме с очи. Топлото масло закапа бавно, о, толкова бавно в гънката между гърдите ми, после надолу, капка по капка, по корема, и още по-надолу…

В мен се разрази истинска буря от страст и ме захвърли в ураган от пламъци. Ръцете му се плъзгаха по тялото ми, втриваха маслото в кожата ми, докато си помислих, че ще изкрещя от мъчително желание. Миризмата на виолетки висеше във въздуха като ароматен облак. Пламъците на свещите танцуваха диво, подухвани от вятъра.

Желаех го. О, как го желаех! Сега. Завинаги.

Протегнах ръце към него, привлякох го към себе си с отчаяна молба. Той се засмя и бавно, толкова бавно, че мигът изглеждаше цяла вечност — се наведе към мен. Повдигнах бедра, за да го посрещна, и нашето сливане стана безумно, френетично… почти дивашко. Телата ни се плъзгаха едновременно в победно, неудържимо увлечение. Времето беше спряло, а после изведнъж запрепуска със замайваща скорост, от която сърцето ми примря.

А аз още го желаех.

Усещах ръцете му по цялото си тяло. Устата му жадно поглъщаше моите устни. Но все не ми стигаше. Със слети тела нашите души също се сливаха в едно цяло, а аз копнеех за още. Дори когато през мен преминаха първите вълни на удовлетворение, дори преди дълбоките, мощни тръпки на освобождаването да заглъхнат — аз отново го желаех.

— Какво си направил с мен? — попитах шепнешком, когато лежахме един срещу друг, изтощени, но не и заситени.

— Омагьосах те, Кристин. — Ръцете му се движеха по ухаещата ми кожа. — Ароматът на виолетки… — прошепна той, като ме привлече към себе си. — Истинските последователи на вуду казват, че разпалва страстта, засилва сексуалното влечение.

— Но ти не си истински последовател, нали? — напомних му аз.

Той каза, както и преди:

— Не съм служител на вуду. — Но имаше нещо в очите му — странен, тайнствен отблясък, който ме накара да потреперя, дори в мига, когато посегнах към него, привлякох го отново към себе си и му прошепнах най-съкровените си тайни, своите най-дълбоки желания…

Заспала съм дълбок сън, без да сънувам. Събудих се призори.

Прозрачните бели пердета се издуваха призрачно от вятъра. Всички свещи бяха изгаснали, но стаята беше меко осветена от разпукналата се зора.

Във вятъра имаше нещо, тръпка, която изглеждаше почти… безплътна, неземна.

Чувах гласове. Глухи, тайнствени гласове…

Трепереща, придърпах чаршафа и седнах на края на леглото. Гласовете идваха откъм всекидневната в апартамента на Ред. Увих чаршафа около себе си и приближих до вратата. Тя беше леко открехната, доотворих я и надникнах.

Облечен с тъмна памучна риза и джинси, Ред стоеше на външната врата и със сърдит тон говореше на някого. Не можех да видя другия човек, но по гласа разбрах, че е мъж. И двамата говореха тихо. Долавях, че непознатият е много притеснен. Той като че ли се оправдаваше.

Стоях и ги гледах. Ред вдигна ръка и прокара пръсти през косата си — явен знак за неговата възбуда. След това, доста ясно, го чух да казва:

— По дяволите, трябва да стане тази нощ!

Другият мъж промърмори нещо в отговор. Подскочих, защото Ред сграбчи мъжа и жестоко го довлече вътре в стаята.

— Този път нищо не те извинява. Бягаш си от късмета.

Ред пусна мъжа. Той се олюля и се отдалечи от него. Тогава видях лицето му и сърцето ми сякаш отиде в петите.

Жан Марк! Шофьорът, който ме беше изоставил на гробището. Човекът, който беше отрекъл, че стъклото на колата е било счупено и че са ме нападнали. Жан Марк, който ми беше казал така ясно: „Аз правя това, което ми заповяда господин Сен Пиер. И не само аз, а всички в хотела“.

— Но аз направих точно каквото ми беше казано! — възрази Жан Марк, сякаш отговаряше удивително точно на моите мисли.

Ред хвърли поглед през рамо и аз се отдръпнах. Когато погледнах пак, той изхвърляше Жан Марк през вратата. После го последва в коридора и затвори вратата зад себе. Престанах да ги виждам.

Препъвайки се, пристъпих в спалнята. Сърцето ми биеше неудържимо. „Трябва да стане тази нощ.“ О, господи, тази нощ! Тази нощ беше седмата нощ.

Значи е бил Ред. През цялото време е бил Ред. Ред е този, който иска душата на баща ми.

Защо не бях разбрала? Защо не проумях досега?

Бях разбрала. Бях проумяла и знаех.

Но не исках да повярвам.

Нали Ред беше този, който най-много би спечелил от смъртта на баща ми? Ред беше този, който би направил всичко, за да задържи „Сен Пиер“ в свое владение. Ред беше амбициозен, жаден за власт. Ред, който винаги намираше начин да получи, каквото иска…

А той искаше мен. Искаше ме, защото знаеше, че щом убие баща ми, аз ще наследя половината от „Сен Пиер“. Двама убити — това може да изглежда твърде подозрително, но ако аз се влюбя в него… Ако бъда под негова власт…

О, и колко лесно бях позволила да се окажа под негова власт. Беше ми казал всичко, което исках да чуя. Беше ме накарал да изпитам всичко, което исках да изпитам. Беше ме използвал така умно, така майсторски… А аз се оказах негова доброволна жертва.

Обезумяла, взех дрехите си, бързо облякох роклята и затърсих обувките си. По дяволите, не можех да намеря едната…

Коленичих и погледнах под леглото. Обувката беше там. Като се протегнах да я взема, напипах нещо на пода. Оказа се червена платнена торбичка — подобна на талисмана, който мама Вини ми беше дала, само че по-голяма. Вероятно беше скрита под леглото. Извадих я и изтърсих съдържанието й на пода.

„Магията е най-силна, когато спиш.“ Спомних си думите на мама Вини, докато гледах предметите, които паднаха от торбичката.

В полумрака проблясваше смътно златен пръстен във форма на змия, нанизан на скъсана верижка. А под нея ми се усмихваше моят образ, запечатан върху фотохартия. Снимката беше стара, бях я изпратила на баща си преди няколко години. Повдигнах я на светлината. Пръстите ми трепереха. На снимката, точно на мястото на сърцето ми, бе нарисуван същия знак, който бях видяла на снимката на баща ми. Веве…

Но това, което привлече погледа ми и спря дъха ми от ужас, беше ножът, който лежеше на пода. Кама с изкусна дърворезба на дръжката, острието бе изцапано с кръв. И преди бях виждала този нож — той беше на земята до обезобразеното тяло на Лорънс.

„Намери доказателството — беше казала мама Вини. — Открий кой ти желае злото. Търси муските и талисманите, с които бокор ти прави страшната магия. Търси нещо лично твое, което сега е в ръцете му. Намери доказателството и ми го донеси. Само с тези неща можеш да развалиш магията. Това е единствената надежда за баща ти, дете мое. Страхувам се, че и твоята единствена надежда. Който ти мисли злото, него зло ще го постигне.“

После в главата ми прозвуча гласът на Ред: „Омагьосах те, Кристин“.

Не исках това да е истина. Не исках да повярвам. Исках да вярвам, че се грижи за мен, дори, че ме обича. Исках да повярвам, че се е влюбил преди години, когато ме видя за първи път, така, както аз се бях влюбила в него. Точно както беше загатнал.

„Ти знаеше, Кристин. И двамата знаехме.“

„Ти си му позволила да те докосне, а си била моя.“

„Като лудост ли ти звучи? Или може би егоистично?“

Колко лесно ме беше манипулирал. Беше прочел мислите ми, душата ми и знаеше точно какво искам да чуя, от какво се нуждая. Знаеше всичките ми слабости и ги беше използвал изцяло и безмилостно срещу мен.

Трябваше да избягам оттук. Трябваше да се махна, преди да се е върнал. Не можех да му позволя да ме види, не смеех да го оставя да разбере, че аз знам. А беше достатъчно да ме погледне в очите — само толкова му беше необходимо, за да прочете всичко там.

С треперещи ръце сложих снимката, камата и пръстена в торбичката и затегнах връвта. После се обух и, стиснала здраво торбичката, приближих до вратата. Отворих я и надникнах.

Ред не беше там, но не знаех дали двамата с Жан Марк не са още навън, дали не говорят в коридора. Щеше ли да ме види, когато отворя вратата? Щеше ли да отгатне всичко по лицето ми? Щеше ли да разбере?

Тихо пристъпих и застанах на вратата. Ослушах се. Нито звук. Бяха ли тръгнали? Или бяха още там, навън, но не ги чувах? Трябваше да рискувам. Трябваше да се махна оттук и да потърся помощ. Трябваше да намеря баща си, преди Ред да успее да…

Дори не смеех да си го помисля. Дори с доказателството в ръце още не можех да повярвам, че той е способен да извърши убийство.

Отворих вратата безшумно и се промъкнах в коридора със замряло сърце. Нямаше никой. Слава богу, бяха си отишли.

Втурнах се по коридора към асансьорите. Един от тях се движеше нагоре, да, точно към моя етаж. Ред! Той се връщаше.

Натиснах бутона за слизане няколко пъти, като тихо се молех по-бързо да дойде свободният асансьор. Като по чудо вратите му се отвориха, точно когато звънна сигналът, че заетият асансьор е на етажа. Бързо влязох в кабината, натиснах бутона и вратите започнаха да се затварят. В този миг видях, че Ред излиза от асансьора.

Той не ме забеляза, дори не погледна към мен, сигурен, че още го чакам. Но малко преди да се затворят вратите, видях лицето му.

Той гледаше сърдито, навъсено. В очите му светеше решителност, която този път означаваше нещо различно, нещо ужасно.

Шестнадесета глава
Седмият ден

Само след няколко минути бях в колата на Рашел и летях надолу по планината, далеч от „Сен Пиер“, далеч от Ред.

„Разбери, Кристин. Няма място, където можеш да избягаш. Няма място, където можеш да се скриеш от мен.“

Беше ми казал тези думи вчера. Самият той ме бе предупредил. Защо не се вслушах в думите му? Защо не можах да видя истинската му същност?

„Сънищата ти казват това, което трябва да знаеш. Вслушвай се в тях“ — ми беше казала мама Вини.

Онази сутрин, когато намерих тялото на Лорънс Крофърд, сънувах Ред с пръстен на врата си точно като убиеца. В съня ми Ред сложи пръстена на ръката ми, каза ми, че съм негова, напълно в негова власт.

Предупрежденията са били очевидни през цялото време, точно както ми беше казала мама Вини. Сънищата ми бяха казали каквото трябваше да зная, но аз не исках да се вслушам в тях. Не исках да повярвам на това, което със сърцето си знаех, че е истина.

Ред беше човек, който никога не би обикнал жена като мен.

Аз бях само средство за постигане на целите му, и толкова.

С опакото на дланта избърсах влагата от лицето си и се опитах да съсредоточа вниманието си върху пътя. Щом Ред открие, че съм тръгнала, щом открие, че талисманът липсва, ще разбере, че съм го разкрила. А разбере ли това, ще се опита да ме спре.

„Трябва да стане тази вечер!“

Седмата нощ. Седмата нощ. Седмата нощ.

Мелодията звучеше в главата ми, загнезди се в мозъка ми. Стигнах до отчаяние и ми се прииска да изпищя.

Тази нощ.

Трябваше да открия баща си още днес, преди полунощ. Имаше само един човек, когото познавах и който можеше да ми помогне.

Стисках кормилото така, сякаш самият Дявол ме преследваше. Летях надолу по пътя за Порт Роаял.

Пред мен, на изток слънцето изведнъж се показа над морето — огромна пламтяща топка от надежда, която разпръскваше студените сенки на нощта.

Седмият ден беше започнал.

Лабиринтът от тесни улици, който водеше към къщата на мама Вини, беше осеян с клопки за колата — дълбоки дупки, счупени стъкла и изоставени коли, които правеха минаването почти невъзможно. Ред беше карал умело по тези улици преди няколко дни, когато ме намери тук, но аз се съмнявах в способностите си на шофьор, особено при сегашното ми състояние. Освен това не исках никой да ме вижда около къщата на мама Вини. Защото бях сигурна, че първото нещо, което Ред ще направи, е да тръгне да ме търси.

Затова, както предишния път, паркирах колата на Рашел на главната улица и слязох. Изминах пеш останалата част от пътя. Пак спирах, за да питам за къщата. Беше ранен час и малкото хора, които бяха излезли, ме гледаха с подозрение.

Дори видях как една възрастна жена се прекръсти, когато минах покрай нея. Неприятно и объркващо е да бъдеш обект на толкова голямо подозрение. Аз, която не бях направила нищо лошо, освен че бях дошла тук, където винаги щях да се чувствам чужденка.

Но не мисли сега за това, казах си. Не мисли за подлостта на Ред. Мисли за тази нощ. Тази нощ, когато всичко ще свърши…

Ако продължавах да мисля за Ред и за това, което беше направил, знаех, че ще полудея.

Когато доближих до къщата, във въздуха се усещаше странно спокойствие. Сякаш ме чакаха. Имах обезпокоителното чувство, че зад затворените врати и прозорци ме наблюдават десетки очи. Почти чувах песнопенията и беззвучните молитви. Аз бях чужденката, която се вмъкваше сред тези хора. Чужд човек, на когото никой не вярваше и който не можеше да се довери на никого.

Малката дървена къща на мама Вини сякаш беше притисната от огромна невидима тежест. Държах плика от Лорънс Крофърд и „доказателството“, което бях намерила в апартамента на Ред. Тръгнах да пресичам улицата към къщата на мама Вини, но спрях — някаква тайнствена сила ме предупреждаваше, сякаш някой ме беше хванал за ръката и ме задържаше.

И тогава изведнъж през дърветата прошумоля вятър. Нещо премина през лицето ми, сякаш ме докосна ръка, лека като въздух, като шепот…

„Опасност. Виждам опасност, огън и кръв. Пази се, дете мое.“

Пръстите ми се плъзнаха в джоба на роклята и стиснаха талисмана, който мама Вини ми беше дала вчера. Червената платнена торбичка сякаш затопляше ръката ми.

„Носи го винаги със себе си.“

След това вятърът в дърветата утихна, оставяйки ме сама на улицата.

Вдигнах очи и се взрях в далечните хълмове. Слънцето вече се издигаше над планините и хвърляше огромни сенки в полето. Като гигантски сив прилеп от върховете се спускаше мъгла и покриваше склоновете със савана на свръхестествен мрак.

Студена, черна тежест скова тялото ми, сякаш ме бяха сграбчили ледени пръсти. Не можех да помръдна. В съзнанието ми заприиждаха образи. Ужасни картини, които ме смазваха.

Козелът с прерязаното гърло. Виещата се змия, готова да нападне. Обезобразеното тяло на Лорънс Крофърд.

И навсякъде кръв.

Опасност, огън и кръв.

Разбирах, че това е ново предупреждение. Този път не от Вини, а от злото. Злодеят. Бокор. Убиецът. Човекът, който искаше да открадне душата на баща ми.

И, Бог да ми е на помощ, мисля, че разпознах неговия шепот, докосването… Злото ми се струваше… познато. Доплака ми се от отчаяние.

Как можа? — плачех без глас. — Как можа да ми сториш това?

Единственият отговор беше едва доловимият присмех на вятъра, който подухна, минавайки през дърветата на път за планината.

Изплашена от собствените си мисли, останах в сянката няколко минути, които ми се сториха цяла вечност. После бавно пресякох улицата. Бутнах скрибуцащата портичка и се изкачих по стълбите, които водеха към предната врата на къщата на мама Вини.

Тя се отвори със силно скърцане, което ме накара да подскоча, сякаш някой беше изпищял в ухото ми. Сърцето ми биеше силно в гърдите. Отворих по-широко вратата и извиках мама Вини.

Никой не ми отговори.

Обърнах се, за да си тръгна, защото не исках да се натрапвам без покана в личните й владения. Но ме спря лек шум в дъното на къщата, накара ме внимателно да се вслушам в тишината.

Ето го пак. Лек, стържещ звук, като че ли някой дращеше с нокти по училищна дъска. Кожата ми настръхна, докато минавах през затъмнения коридор и кухнята, за да стигна до малката стая в задната част на къщата.

— Мама Вини?

Стаята беше слабо осветена с червена свещ, поставена на ниската дървена масичка, зад която седеше мама Вини, когато я посетих първия път… Разгледах помещението — лавиците с искрящите като скъпоценни камъни течности, окачените треви и билки, купчината кости. От най-горната полица ми се хилеше човешки череп.

Задъхах се и отскочих назад. Обърнах се с намерението бързо да си тръгна. Тогава пак чух същия шум, стърженето, което караше кожата ми да настръхне. Взех свещта и я вдигнах. Осветих с трепкащата светлина тъмните ъгли.

На пода видях мама Вини. Лежеше по гръб, очите й бяха отворени и изцъклени, втренчени в тавана.

Беше мъртва. Веднага разбрах, че е мъртва, но този факт сякаш не достигаше до мен. Това, което разкъсваше сърцето в гърдите ми и караше кръвта ми да замръзне във вените, бяха малките като зрънца очички на плъха, който упорито стържеше нещо в безжизнената ръка на мама Вини. Гри-гри.

На гърдите й лежеше грубото дървено разпятие, което предишния път красеше стената.

— О, боже! О, мили боже!… — Спънах се, както вървях заднишком, ударих се в масата и загубих равновесие. Масата се прекатури, а аз паднах на пода. Изпуснах свещта. Както все още гореше, тя се търкулна по дървените талпи. По стените се замятаха гигантски сенки. След това свещта угасна и стаята потъна в мрак.

В напрегнатата тишина, която последва, не чувах нищо друго, освен собственото си учестено дишане. След това — след около четири-пет секунди, не повече — стърженето започна отново.

С мъка се изправих и едва ли не пълзейки, се устремих към вратата. Навън, в коридора, се движеше сянка. Побиха ме студени тръпки.

— Има ли някой там? — Смешен въпрос. Знаех, че има някой. Подушвах острата, парлива миризма на сяра, а под нея, едва доловим, се усещаше аромат на виолетки.

Дъхът ми спря, а сърцето ми блъскаше в гърдите. Да, знаех. Много добре знаех кой е там.

Само една отворена врата — единственият път навън — ме делеше от убиеца на Лорънс Крофърд и мама Вини.

„Викай! Викай!“

Но не можех да извикам. Гърлото ми беше парализирано от страх и ужас. Бързо се отдръпнах от вратата, защото видях как нещо блесна на входа. Като бяла светкавица…

Внезапно настъпи бъркотия. Някой се втурна към мен в тъмнината. Протегнах ръце, за да се защитя от привидението. Изпуснах завещанието и торбичката доказателство. Ръцете, които ме сграбчиха, бяха силни, невероятно силни. Опитах да се съпротивлявам, да се освободя от хватката на маниака, но нещо остро прониза ръката ми.

Вените ми пламнаха. Отровата проникна в кръвта ми. Сякаш милиони мравки навлязоха в тялото ми. Попъплиха и в косата ми — навсякъде. Хапеха ме, жилеха, докато се загърчих в агония. Раздирайки кожата си, се свлякох на пода. Пищях, пищях безспир, докато ме обгърна милостивият мрак на забравата.

Седемнадесета глава
Седмата нощ

Когато отворих очи, помислих, че съм мъртва. Чувствах се вкочанена. Безтегловна.

Започнах да поемам дълбоко дъх и да издишвам, за да се убедя, че съм жива.

Сърцето ми биеше ускорено. Повдигаше ми се. Бях замаяна. Страхувах се. Изпитвах ужас, какъвто не бях изпитвала никога в живота си. Страхът ме държеше като примка — колкото повече се съпротивлявах, толкова повече се затягаше около мен.

Няколко пъти загубвах съзнание. Тъмнината, която ме обгръщаше, не можеше да се сравни с нищо преживяно досега. Виждах, чувах, не бях загубила обоняние и осезание, но не можех да се движа, нито да говоря.

Така, съвсем безпомощна, можех само да констатирам как проснатото ми тяло беше изнесено от къщата на мама Вини от двама мъже и след това беше натоварено на кола, която бързо потегли. След като ме свалиха от колата, пренесоха ме през гората, облякоха ме в бяла роба. После внимателно ме поставиха на земята във вътрешността на перистила, който се намираше в гората близо до дома на Ред. Или поне ми се струваше, че е там.

Чувах тихи, познати гласове. Говореха за предстоящия обред, за дьосунен, чрез който щяха да вземат душата на баща ми. Чувах ги как шепнат почтително за силата на моята воля, моят ангел — хранител, и как неведнъж съм извиквала духа на баща си, дори в сънищата си. Говореха как сега моето присъствие го прави неспокоен и неподвластен на „бялата тъмнина“.

След това гласовете заглъхнаха и ме оставиха да потъна в студена, бездънна черна бездна, затворничка в собственото си тяло.

Единственото, за което можех да мисля бе, че Ред ме е предал. Бях му дала всичко от себе си, а той ме беше излъгал и използвал за собствените си зловещи амбиции.

Неговото предателство ме изпълваше с такова отчаяние, че дори мисълта за надвисналата смърт не ме плашеше. В този миг исках да умра.

Не зная колко време съм лежала „будна“. Обзе ме странно чувство, от което изтръпнах — някой или нещо ме гледаше втренчено в мрака.

С последни усилия на волята се опитах да обърна глава, и накрая успях. До този момент ми се струваше, че съм обградена от пълна тъмнина. Оказа се, че свети трепкащият пламък на свещ. Обърнах още малко глава, за да огледам тъмните ъгли на ограденото пространство.

Срещу мен, покрит с бял саван, на земята лежеше баща ми. Ръцете му бяха сгънати на гърдите, а очите му бяха отворени и втренчени… в мен. Побиха ме тръпки. Опитах да се надигна, да помръдна, но също като баща си бях впримчена в капан. Не можех да се движа, не можех да избягам, можех единствено да гледам човека, заради когото бях дошла толкова далеч. Човекът, с когото бяхме от една кръв. Моят баща…

Стори ми се, че премигна, докато го гледах — дали пък не ми се е привидяло поради трепкащата светлина?

Но ето че пак премигна. Бавно. Сякаш умишлено.

Той знаеше. Също като мен съзнаваше какво ни предстои и чакаше.

Обзе ме нова вълна на ужас. Чувствах как ме обхваща паника, която заплашваше да ме отвлече в мрачното, разлюляно море на лудостта.

Но изведнъж усетих, че баща ми протяга ръка към мен, сякаш по този начин искаше да ми предаде да се държа. Да се преборя с отровата. Заедно можехме да го постигнем. Заедно можехме да се спасим.

Внезапно въздухът сякаш се сгъсти от тътена на барабани. Те призоваваха нощта, канеха я да се спусне. Скоро щеше да започне ритуалът.

Опитах се да свия и отпусна пръстите на краката си. Като че ли тяхната чувствителност постепенно се връщаше. Удвоих усилията си — по крака ми пробягаха тръпки. Бавно започнах да излизам от вцепенението. Връщаше се болката, но аз й се радвах, защото имах нужда от нея, за да поддържа желанието ми за борба.

Чух шумолене до входа на ограденото място, а след това нещо се раздвижи близо до мен. Влязоха двама мъже. Лицата им бяха ужасяващо боядисани също като на хората от гробищата. Те ме сграбчиха и ме повлякоха извън перистила.

Цялата поляна беше оградена с факли, а в центъра й гореше огън. Виждах лица в сенките. Те пееха, умоляваха Дамбалах да дойде при тях. Обезумяла се огледах, като се надявах, че някой ще ми помогне. Но тъмнокожите лица се усмихваха. Когато приближиха, очите им блестяха със странна трескавост.

Барабаните забиха по-силно. Те призоваваха лоа да слязат. Ритъмът им сякаш отмерваше траурен марш.

Пламъците на огъня диво се разгоряха. Танцуващите фигури образуваха кръг около мен и започнаха да ме обикалят. От сенките на гората излезе фигура в бяла роба. Кръгът се раздели.

Бавно, мъчително бавно привидението приближаваше към мен. Светлината от огъня се отрази в острието на нож, който жрецът стискаше в ръка. Около врата му имаше златна верижка, а на нея висеше пръстен във форма на змия.

Ред!

„Не! Не е истина!“ Още не можех да повярвам. Бях изпълнена с ненавист към самата себе си задето обичах мъж, способен на подобна жестокост, затова, че се бях отдала с такава готовност на убиец.

Ръцете му се повдигнаха и свалиха бялата качулка. Сърцето ми биеше силно от ужас. Исках да отвърна очи, но не можех. Трябваше да го видя, трябваше да надникна в очите му за последен път…

Открих, че се взирам в очи, които са ми познати, и в същото време непознати. Същата светлина, която се отразяваше от острието на ножа, сега светеше в дълбините на очите на луда жена. Тя приближаваше. Застана над мен. Усмихваше се. Прилоша ми, зави ми се свят от страх.

— Защо? — Гласът ми секна от вълнение, но тя изглежда не обърна внимание. А и какво значение имаше гласът ми в такъв момент. Нали и без това скоро щях да умра!

Тя ме гледаше с високомерие и надменност на властна древна кралица.

— Заради Ред! — отговори госпожа Дюпре. Гласът й сякаш проеча в дълбините на гората с мрачна и първична сила. — Ред принадлежи на Рашел. Ти си последната пречка на пътя им един към друг. Досега съм отстранявала всичко и всички, които са заставали между тях.

Един от посветените й подаде глинен съд. Тя коленичи до мен, на земята. Потопи пръсти в съда и ги извади. От тях капеше червена течност.

— Трябва да те приготвим за обреда — каза тя и с пръст прокара линия по челото ми. — Дълго време чаках този момент. Сега няма защо да бързам. Всичко трябва да се направи както му е редът. Лоа изискват уважение.

При допира на ръката й кожата ми настръхна от ужас. Но не можех да се отместя. Само я гледах, омагьосана и отвратена от промяната в нея.

Тя вече не беше скромната, непретенциозна домакиня. Не беше вече тихата благородна жена, която си вършеше работата, без да се оплаква. В нея имаше нещо, което изглеждаше диво и вещаеше смърт. Разпуснатата й прошарена коса падаше до кръста, а кафявите й очи светеха като горящи въглени. Приличаше на древна варварка, обхваната от агресивна лудост.

Начерта с пръст още една линия през челото ми и продължи да говори. Имах смразяващото усещане, че така бележи своите жертви.

— Първо проследих Стефан Сен Пиер до Чикаго и го отстраних. След това накарах съпруга си, бащата на Рашел, да завърже приятелство с Кристофър, когато се ожени за Клодин Сен Пиер. — Тя замълча и пак потопи пръсти в глинения съд. — Разказвам ти всичко това, за да разбереш колко съм силна и как решително действам. Твърде дълго чаках, Кристин. Сега нищо не може да ме спре.

Преглътнах и се опитах да заговоря. Гласът ми беше секнал и почти не се чуваше.

— А Лорънс Крофърд? — успях да попитам. — А мама Вини?

Тя прокара пръст по бузата ми.

— А, да. Мама Вини. Тя наричаше себе си мамбо — тя, която правеше магиите си с билки, листа и няколко заклинания. Тя се опита да ти помогне, нали? Намерих гри-гри в твоята стая и го отстраних, точно както отстраних старицата, която го беше направила. След това приготвих друг, по-силен гри-гри и го поставих под леглото на Ред в „Сен Пиер“. И ти си го открила, нали? А колкото до Лорънс Крофърд — той искаше да се ожени за Рашел. Искаше да ми я отнеме, да я отведе далеч от Колумбе. Не можех да допусна това, защото щеше да разруши всичките ми планове.

Тя се засмя, сякаш заграчи гарван. Очите й светеха над мен, докато бележеше и другата ми буза.

— Всичко това ми отне години — каза тя с тежка въздишка. — Но аз съм търпелива. Другите отстраних бързо, ала за Кристофър се наложи да обмисля грижливо всяка подробност. През всички тези дни го държах затворен в една вила недалеч оттук. Той беше толкова близо, Кристин. Съвсем наблизо. Неговата душа е в ръцете ми и ще ми даде невероятна сила. Той притежава дарбата, способността да вижда бъдещето в своите сънища. Ти не знаеше това, нали? Той на никого не е казвал, но аз се досетих. И ти притежаваш същата сила, нали, Кристин? Ти го виждаше в сънищата си, нали? Той идваше да те вика… — Пръстите й преминаха по ръцете ми, като оставяха дълги кървави следи. — Скоро аз ще притежавам тази дарба. Ще стана непобедима.

Почти не разбирах какво говори тя, но изведнъж осъзнах, че мама Вини беше права. Сънищата ми казваха каквото трябваше да зная. Ред не се беше опитвал да ми стори зло. Той се е опитвал да ме спаси, но аз не го слушах и не му се доверих.

С мъка вдигнах глава и я погледнах в очите.

— Коя си ти?

Тя повдигна изцапаната си ръка. Гледаше я, като я обръщаше ту на едната, ту на другата страна.

— Ти знаеш коя съм, защото Ред ти каза онази вечер в библиотеката, след като намери тялото на Лорънс Крофърд. Не ви изпусках от очи и ви подслушвах. Чух, че той ти разказа за жената, която баща му опропастил. Тази жена бях аз, Кристин. След като Стефан Сен Пиер ме опозори, аз загубих всичко — дом, семейство и моята власт. Дори загубих сина, който носех от него. Лоа винаги ни наказват за нашите грехове, както виждаш.

Устните й се разтегнаха в дива, изкривена усмивка, преди да продължи:

— Но след това ме възнаградиха с дъщеря за направените от мен жертви и чрез нея предопределиха да си възвърна всичко, което по право ми принадлежи. Тази вечер ще имам душата на Кристофър, а ако внимавам, може би и твоята душа. А когато Ред се ожени за Рашел — а той ще го направи — „Сен Пиер“ ще бъде мой. Тогава ще остане само едно нещо, което трябва да направя. — Очите й светеха с отразената светлина на огъня, когато потопи пръстите си в глинения съд. — Заради Стефан Сен Пиер загубих сина си. Като възмездие ще взема неговия син. — Тя вдигна ръка към небето. По нея се стичаше кръв.

Нима щеше да убие Ред? Сърцето ми спря. Обзе ме ужас от представата за смъртта, която заплашваше Ред — много по-силен от ужаса пред моята собствена смърт. Мили боже, тя беше луда, побъркана, и въпреки това никой през всичките тези години не го е подозирал! Колко време можеше да продължава така? Докато убие всички от своето минало.

О, Ред, Ред! — безмълвно заплаках аз. — Не съм била права да се съмнявам в теб, любов моя. Ще можеш ли някога да ми простиш?

Как съм могла изобщо да повярвам, че е способен на такава жестокост? Доказателството е било поставено в неговата стая от госпожа Дюпре. Изглежда, тя имаше последователи навсякъде — хората, които работеха в хотела, Жан Марк…

И аз й бях повярвала. Бях избягала от единствения човек, който сигурно е можел да ми помогне. Бях го нарекла убиец…

Сега бе твърде късно. Щях да умра, без дори да съм казала на Ред, че го обичам. Гордостта не ми беше позволила да го сторя. И не бях повярвала, че той наистина ме обича, така че през цялото време криех собствените си чувства. И двамата ги криехме.

Всичко, което исках в този момент, беше да го видя за последен път, да му кажа открито колко го обичам, и че винаги съм го обичала.

— Почти е време — каза тя. Вдигна камата и я допря до гърлото ми. Чувствах гладкото топло острие — и не изпитвах страх. — От теб ще излезе чудесно жертвоприношение за Дамбалах, Кристин. Това трябва да те успокои донякъде. — След това тя насочи вниманието си към поклонниците и повиши глас, за да я чуват всички: — Някой тук оспорва ли моето положение на първа кралица? Някой оспорва ли моята власт?

Всички присъстващи се смълчаха. Барабаните затихнаха. Чуваше се единствено далечен грохот от гръмотевица, който се търкаляше по склона на планината. Чувах и моето собствено ускорено дишане, и бученето на кръвта в ушите ми.

Тогава от дълбоките сенки на гората се дочу глас. Този глас ме прониза, изпълни ме с вълнение.

— Аз оспорвам властта ти — каза Ред и приближи към множеството. — Оспорвам и положението ти.

Сред поклонниците се разнесе недоволен ропот. Но въпреки това те се разделиха и го пуснаха да влезе в центъра на кръга. Обърнах глава и срещнах погледа му.

Почувствах как изстивам. Той изглеждаше така различен, толкова… първобитен. Беше с джинси, но гърдите му бяха голи. На светлината на огъня кожата му изглеждаше бронзова и очертаваше силни мускули. Но очите му светеха като студени, твърди скъпоценни камъни. Всред цялото това сюрреалистично сборище приличаше на жрец на някакво странно варварско божество.

— Оспорвам твоята власт — повтори той. Погледът му се плъзна бързо по мен, студен и безразличен. Обърна се към госпожа Дюпре: — Дошъл съм да взема това, което ми принадлежи.

Госпожа Дюпре изглеждаше шокирана колкото мен. Ръката, с която държеше камата на гърлото ми, трепна. Тя гледаше нагоре, към Ред.

— Как смееш да оскверняваш с присъствието си това свято събрание, бледолик?

— Смея, защото търся отмъщение за смъртта на майка ми и баща ми. Смея, защото съм дошъл да те изоблича — ти си безмилостна убийца. Първа кралица ли? — Той сякаш изплю тези думи. — Дори баща ми, макар че беше слаб човек, не те искаше. Власт ли? Ти дори на него не можа да се наложиш. Аз притежавам власт. А не ти.

Кафявите очи на госпожа Дюпре святкаха яростно. Тя махна с ръка към огъня и пламъците се разгоряха до небето.

Ред я погледна и се усмихна. Махна с ръка към огъня и пламъците станаха кървавочервени.

От групата около нас се разнесе страхопочитателен шепот. Гледах Ред шокирана, не вярвах на очите си. Острието ме убоде и аз извиках.

— Мога да я убия за миг — заплаши госпожа Дюпре. — Стой настрана, иначе ще я убия!

— Тогава ще загубиш още една душа — каза Ред спокойно. — Помисли само колко си загубила поради невнимание и липса на търпение. Нищо чудно, че властта ти е толкова… ограничена. Ти не можеш да се сравняваш с мен.

Ножът трепна на гърлото ми. Отново усетих ужилването на острието и тънка струйка кръв се процеди по шията ми.

Погледът на Ред спря на гърлото ми, после се върна на госпожа Дюпре. Очите му бяха още по-студени и страшни.

— Пусни ножа! — заповяда той. — Всичко свърши!

Аз треперех като лист, изплашена до загубване на разсъдък, но въпреки това не откъсвах очи от Ред. Огънят гореше зад него и пламъците хвърляха странни отблясъци по лицето му. Изглеждаше мрачен и безмилостен, напълно владеещ себе си.

Изведнъж госпожа Дюпре се хвърли с ножа към Ред. Измами бдителността му с бързина. За миг се озова до него с високо вдигната кама, готова да попадне в целта. Ред се отдръпна и залитна към огъня.

Светкавично хвана ръката на госпожа Дюпре и я изви назад бавно, причинявайки й страшна болка, докато я принуди да пусне ножа. След това я блъсна надалеч и тя се просна в прахоляка. Започна да пълзи, отдалечавайки се от него. Дишаше тежко. Очите й хвърляха огън.

Ред се обърна към потресените поклонници.

— Ето я вашата кралица — каза той с погнуса. — Ето я жрицата, за която бяхте готови да убивате.

— Разрушител! — прошепна тя. — Ти си осквернител! Лоа трябва да вземат своята жертва. — Ръката й се скри в гънките на робата.

Ред предугади намерението й и се хвърли към нея, но тя беше бърза — действаше със сигурни, премерени движения на жена, обладана от зли сили. За части от секундата извади друг нож от робата, насочи го към себе си и го заби в гърдите си.

Писък на ужас разцепи тишината, царяща сред събраните в кръг хора. Измина цяла минута и едва тогава разбрах, че пищя аз самата. Вдигнах ръце и закрих очите си. Когато намерих сили да погледна, Ред държеше госпожа Дюпре в обятията си. Видях как устните й помръдват, видях как той се навежда и й говори нещо. После тялото й се отпусна и Ред я положи внимателно на земята.

Изведнъж сенките на гората оживяха. Капитан Батист се втурна на поляната и започна да се разпорежда:

— Господин Сен Пиер, виждам, че както обикновено, вие сте били прав — обърна се той към Ред. — Но трябваше да ни изчакате, както ви бях инструктирал. Казах ви, че тръгваме. Може би щяхме да предотвратим тази… трагедия, ако не бяхте действали така прибързано.

Ред бавно се изправи и погледна капитан Батист.

— Кристин щеше да бъде мъртва, ако бях изчакал. Двамата имахме късмет, че убедих Жан Марк да проговори. Той ми разказа за плановете на госпожа Дюпре. За нещастие, всичките ми подозрения се сбъднаха.

— Трябва да ви поздравя за резултатите, които постигнахте, макар че не одобрявам методите ви — каза капитанът високомерно. — Все пак не мисля, че Жан Марк има причина да се оплаква в момента.

Капитан Батист погледна за момент тялото на госпожа Дюпре, след това се обърна към мен и заговори с присъщия му апломб:

— Изглежда, нещастията ви преследват, така ли е, госпожице?

— Баща ми! — казах аз със слаб глас. — Той е там, вътре. Трябва да му помогнете!

За първи път полицаят ме погледна почти любезно.

— Довели сме лекар. Баща ви ще се оправи. — Обърна се и каза нещо на мъжа зад него — вероятно лекарят, който веднага забърза към перистила.

От сенките продължаваха да излизат униформени полицаи, които арестуваха слисаните поклонници. Чуваха се силни протести, викове на английски и на френски с креолски акцент. Почти не им обръщах внимание.

Седнах на земята. Още треперех. Вдигнах очи към Ред.

Гледах един мъж, когото никога, никога нямаше да разбера.

— А магията с огъня? — попитах без сила. — Как я направи? Ти не си истински последовател, нали?

— Не съм служител на вуду — каза той. — Но аз ти казах и преди, Кристин. Има магии… и магии.

Той коленичи до мен и задържа погледа ми безкрайно дълго. Знаех, че може да чете мислите ми. Не направих опит да ги скрия. Чувствата се отразяваха в очите ми. Изведнъж се озовах в прегръдките му, прегръщах го и той ме прегръщаше, целувах го и той ме целуваше, сякаш утре настъпваше краят на света.

Ред ме притискаше към себе си, шепнеше „Кристин“. Успяваше да изговаря името ми така, че звучеше като напомняне за преживяното и в същото време като най-нежната дума във вселената.

— Съжалявам — казах. — Съжалявам, че се усъмних в теб.

— Не ти бях дал никакво основание да ми се довериш. Защото доста време си мислех, че Кристофър е заминал някъде по своя собствена воля. Той се държеше толкова странно и в продължение на месеци беше враждебно настроен към мен. Сега разбирам, че зад странното му поведение е стояла госпожа Дюпре. Но тогава си мислех, че е поредното предателство. Смятам, че е в характера ми лесно да губя доверие в хората, които обичам.

— И това е още нещо, по което си приличаме — промърморих.

— И после, щом веднъж започна да подозирам, че нещо не е наред, тогава няма човек, на когото да вярвам. Единственото, което можех да правя, бе да наблюдавам и да изчаквам, да се опитвам да те опазя от опасности. Което май не ми се удаде — каза той с горчива ирония.

Струва ми се, че точно в този момент започнах да виждам в Ред Сен Пиер човека, какъвто беше в действителност — той вече не бе младият опасен мъж, замаял малкото девойче. Вече не беше любимият от сънищата, продукт на развихрената ми фантазия, а човек, който вероятно беше също толкова самотен в своя свят, колкото и аз в моя.

Бил е наранен, разочарован и предаден от хората, които е обичал, точно като мен. Беше загубил всичко, всичко на света, както и аз. И двамата в най-млада възраст бяхме изпитали трудностите на живота. Това ни беше направило затворени — страхувахме се да се разкрием един пред друг, страхувахме се от вероятността да бъдем наранени отново, страхувахме се да рискуваме в любовта. Но пък за какво друго си струваше да се живее?

Погледнах го. В очите му се отразяваше огънят.

— Ще можеш ли някога да ми простиш? — прошепнах.

— Простих на госпожа Дюпре, преди да умре! — каза той. — Разбира се, че ще простя на жената, която обичам!

Сърцето ми заби силно.

— Обичаш ли?

Той се усмихна. Извади бяла кърпичка от джоба си и нежно избърса кръвта от лицето ми.

— Да, обичам. Обичам те от мига, когато те видях за първи път. Години наред мечтаех да бъдем заедно. Когато се ожени за друг, едва не полудях. Реших, че чувството, което съм изпитвал към теб и което ми изглеждаше взаимно, е било плод на въображението ми. Тогава започнах да се страхувам от своите собствени чувства — повече не им се доверявах. Изненадана ли си?

Гледах го удивена.

— Значи е истина. Това, което ми каза онази нощ след бала — всичко е истина. Не си го измислил?

— Да, истина е — каза той с леко наскърбен поглед. — И така, ти ме накара пръв да ти призная всичко. Сега е твой ред.

— И аз те обичам — казах тържествено. — Винаги съм те обичала.

— Няма да ни бъде лесно — предупреди ме той. — И на двама ни животът не е бил лесен. С Кристофър ще трябва да положим доста усилия, за да възстановим добрите си отношения. Това иска време, както и възобновяването на твоите отношения с него. Пък и на другите — и на тях ще им бъде необходимо време. Рашел ще се почувства опустошена от всичко, което се случи. Тя винаги е искала да напусне Колумбе. Подозирам, че нищо не би могло да я задържи вече тук. Но Анжелик…

— Анжелик ме мрази — прекъснах го аз.

— Тя още не е пораснала и ще трябва да помъдрее — съгласи се Ред. Устните му се свиха. — Крайно време е да започне да съзрява. Тя се беше увлякла по Лорънс Крофърд. Той я отхвърли заради Рашел. Подозирам, че това изживяване е подействало доста отрезвяващо на сестра ми. Искам да знаеш, че няма да позволя тя или някой друг да не уважава моята съпруга.

Сърцето ми замря.

— Твоята съпруга ли?

— Ако ме искаш.

— Искам те.

Той ми помогна да се изправя. Коленичихме с лице един към друг. Кълна се, в очите му виждах да светят всички тайни на вселената.

— Сега си моя, Кристин. Искам и ти да го кажеш.

— Твоя съм — изрекох, без да се колебая.

Той се усмихна нежно, ликуващо.

— И аз съм твой — прошепна точно преди устните ни да се слеят в толкова нежна и себеотдаваща целувка, че сърцето ми запърха като птичка, а сетивата ми се завъртяха в шеметен танц.

Ред ме изправи. Прегърна ме и заедно се насочихме към баща ми. Докато огънят зад нас изтляваше и оставаха само въглените, стори ми се, че чувам напевния глас на мама Вини да нашепва през дърветата:

„Сънищата ти казват това, което трябва да знаеш. Вслушвай се в тях“.

Винаги щях да се вслушвам в сънищата си.

Заслуги

Имате удоволствието да четете тази книга благодарение на Моята библиотека и нейните всеотдайни помощници.

http://chitanka.info

Вие също можете да помогнете за обогатяването на Моята библиотека. Посетете работното ателие, за да научите повече.